UCSB    LIBRARY 


SOMMERLOV. 


ADAM  DAJST. 


SOMMRRKOV* 


S/mGE  OG  VERS. 


1903. 

DANSK  BOGHANDELS  FORLAGr 

CEDAR  FALLS,   IOWA. 


,,DANNEVIRKE"S  TKYKKERT,   CEDAR  FALLS,   IA. 


DansRe  t  CtmeriRa 

tilegnet 
med  Tak  for  Hjcerterum  i  over  trediire  Aar. 


Det  er  kun  Sommerlov,  —  ikkc  Blomster,  rige 
paa  Duft  og  straalende  Farver  —  kun  G^ces  fra  Mar- 
ken,  det,  ,,der  staar  i  Dag  og  i  Morgen  kastes  i  Ov- 
nen".  En  og  anden  har  vceret  saa  venlig  at  bfde  mig 
redde  nogle  Straa  og  Blade.  De  vilde  gemme  dem  som 
Minder  om  lyse  Sommerdage  og  om  en  jf  ,,de  Fugle 
smaa,  som  tale",  en,  som  i  over  30  Aar  har  kaldt  det 
sit  Livs  Lykke  at  have  faaet  Lov  til  Modersmaalet  at 
tale  og  synge,  saa  godt  han  kunJe,  for  sit  Folk  i 
Vesterled. 

Det  er  kun  tarvelige  Blade  og  Straa  her  bydes.   De 
har  i  alt  Fald  den  Fordel,  at  de  bedre  end  de  skore,  fine 
Blomster  taaler  baade  at  blive  taget  haandfast  paa,    at 
gemmes  og  —  glemmes. 

Boston,  Mass. 

Adam  Dan. 


Hilsen  til  Moder. 

(1880.) 


Saa  langt,  saa  langt  raekker  Tanken  frem, 
til  gamle  Mo'r  og  mit  Barndomshjem! 
Jeg  se"r  de  Enge  ved  Soens  Bred 
og  Bogeskoven  paa  Klinten  med, 
og  Hjaertet  svulmer,  og  Ojet  blinker,  - 
paa  Stolen  sidder  du  jo  og  vinker! 
Jeg  sender,  Moder,  min  Hilsen  frem, 
den  gaelder.  dig  og  mit  Barndomshjem. 

O,  jeg  gad  lege  endnu  en  Gang, 

hvor  mellem  Blomster  som  Barn  jeg  sprang! 

O,  jeg  gad  sidde,  hvor  tit  jeg  sad, 

i  Skovens  Skygge,  bag  Busk  og  Blad! 

Og  jeg  gad  vandre  ved  Seen  ene 

og  samle  Skaller  og  Perlestene! 

Jeg  sender,  Moder,  min  Hilsen  frem, 

den  gaelder  dig  og  mit  Barndomshjem. 


10 


O,  jeg  gad  kysse  dig  paa  din  Mund 
og  sidde  hos  dig  en  Aftenstund, 
naar  Seen  sagte  mod  Klinten  slaar, 
og  Sommertaagen  paa  Engen  staar, 
og  Freer  kvsekke  i  Mosekaeret, 
men  Kiiken  lyser  i  Stjaerneskaeret! 
Teg  sender,  Moder,  min  Hilsen  frem, 
den  guelder  dig  og  mit  Barndomshjem. 

Imellem  os  er  det  dybe  Hav, 
men  over  Dybet  dog  Bro  os  gav 
den  Gud,  som  styrer  hver  Stjaernes  Vej, 
men  mindste  Skabning  dog  glemmer  ej; 
og  over  Broen  de  fremad  skride, 
de  stille  B0nner  ved  Mindets  Side! 
Jeg,  sender  Moder,  min  Hilsen  frem, 
den  gaelder  dig  og  mit  Barndomshjem. 

Naar  Hjaertet  sengstes  for  Tidens  Kaar, 
naar  Sukket  stiger  for  svundne  Vraar, 
og  Stormen  truer  og  suser  barsk,  - 
jeg  vorder  atter  saa  sjaelekarsk, 
hver  Gang  jeg  hen  over  Broen  traeder 
Og  moder  Mindet  i  Barneklaeder! 
Jeg  sender,  Moder,  min  Hilsen  frem, 
den  gaelder  dig  og  mit  Barndomshjem. 

Fuldtit  jeg  vandrer  ad  kendte  Vej, 
den  seldes  aldrig,  den  glemmes  ej! 
Og  naar  jeg  sidder  i  Bornelag, 
i  Skumringstiden  om  Vinterdag, 


II 

da  drysser  Mindet  sit  Guld  i  Stuen 
til  Barnejubel  i  Arneluen! 
Jeg  sender,  Moder,  min  Hilsen  frem, 
den  gaelder  dig  og  mil  Barndomshjem. 

Gud  signe  dig  i  din  Aftenstund! 

Jeg  trykker  Kys  paa  din  garnle  Mund! 

Jeg  lofter  op  mine  kaere  smaa, 

at  de  maa  mindes  og  skonne  paa, 

de  fjasrnt  bag  Havet,  i  Danmark,  have 

en  ,,Bedstemoder",  vor  Herres  Gave! 

Vi  sender  alle  vor  Hilsen  frem, 

den  gselder  dig  og  det  ksere  Hjem! 


Fortrostning. 


Jeg  10fter  mit  Haab  om  den  sejrende  Vaar, 

hvor  hen  jeg  end  gaar, 

og  smiler  ad  Tvivlerens  Klage! 

Lad  Nordlyset  braende  saa  klart,  som  det  kan, 

lad  Iskongen  binde  det  snelagte  Land,  — 

med  Lys  vender  Vaaren  tilbage! 

Paa  Natravnens  Skrig  vil  jeg  ej  give  Agt. 

Den  faar  ikke  Magt 

at  faengsle  mit  Sind  og  min  Tanke! 

Nej,  Laerken,  der  jubler,  og  Blomsterne  smaa, 

og  Barnet,  der  leger  —  dem  kan  jeg  forstaa, 

og  alle  de  Solstraaler  blanke! 


12 

Og  ligger  der  Isbaand  om  Hjaerterne  tit, 
—  det  gor  der  om  mit  — 
jeg  saetter  mig  hen  ej  at  graede! 
Igennem  den  dansende,  drivende  Sne 
jeg  tusinde  spirende  Frokorn  kan  se, 
der  gemme  paa  Sommerens  Glaede! 

Ja,  synes  end  Tiden  saa  knugende  mork 

og  gold  som  en  0rk, 

Jeg  falder  dog  ikke  i  Stave! 

Jeg  tror  paa  Fornyelsens  herlige  Dag, 

der  rodmer  bag  tusinde  blodige  Slag 

og  fodes  paa  Hellenes  Grave. 

Jeg  tro'r  paa  den  evige,  kaerlige  Gud, 

fra  hvem  vi  gik  ud, 

til  hvem  vi  skal  vende  tilbage! 

Jeg  tro'r,  at  Guds  Himmel  skal  blive  saa  fuld, 

at  Djaevelen  sergrer  sig  sort  under  Muld, 

men  ingen  vil  here  hans  Klage. 


En  Graavejrsdag. 


Der  lyder  som  en  Klage 

fra  det  synkende  Lov, 

det  er  den  gamle  Sage 

om  det  dodsdomte  Stov; 

selv  hvert  et  Grcesstraa  sukker 


13 

i  den  raakolde  Vind, 

og  Rosen  staar  med  Taarer 

paa  den  blegnende  Kind. 

Se,  Stormens  vilde  Jaeger 

paa  den  drivende  Sky! 

Hans  haese  Hunde  hyle, 

alle  Sclstraaler  fly! 

Paa  Ruden  trommer  Regnen 

i  kedsommelig  Takt, 

og  trist  og  taet  bar  Taagen 

over  Landet  sig  strakt. 

I  Regn  og  Rusk  og  S01e, 

under  stor  Paraply, 

man  gaar  og  brummer  gnaven 

i  den  mudrede  By; 

man  nyser  og  man  fryser 

og  bar  Anfald  af  Gigt, 

og  endda  skal  man  plages 

med  et  Efteraarsdigt! 

Naar  Digterne  bar  Vaaren 
og  vel  Sommeren  med, 
saa  burde  Efteraaret 
vi  beholde  i  Fred; 
men,  uha!  de  Poeter 
er  en  hjaertelos  Slaegt, 
bos  dem  bar  mine  Klager 
ej  den  fjserneste  Vaegt. 


14 

De  sige,  de  kan  here, 

at  i  Stormenes  Brag 

er  gemt  et  Livsens  Fr0korn 

til  Fornyelsens  Dag 

med  Solkys  og  med  Sange 

i  den  undrende  Skov, 

der  jubler,  mens  den  loves: 

mine  Blomster  kun  sov! 

At  derfor  bor  vi  frydes 
ved  den  hceslige  Regn; 
ti  Livet  fra  Naturen 
tager  varslende  Tegn: 
i  Graavejr,  under  Stormen, 
vokser  Livsmod  og  Kraft, 
selv  fra  de  klamme  Taager 
strommer  styrkende  Saft. 

Vort  Jordeliv  maa  have 
baade  Regnskyl  og  Blaest; 
tit  gaar  det  gennem  Taager 
til  en  straalende  Fest; 
det  er  ej  Livets  Lykke, 
at  vi  faa'  hvad  som  heist, 
men  gennem  Storm  og  Taage 
at  faa  Livshaabet  frelst. 

—  Det  siger  nu  Poeten, 
og  rnaaske"  har  han  Ret; 
vor  Klode  er  i  Grunden 
dog  en  k0n  lille  Plet! 


Og  bli'r  det  stundom  Graavejr, 
vil  jeg  huske  derpaa: 
at  hele  Vaarens  Ynde 
ligger  sv0bt  i  det  graa. 


Spindelvsevet. 

(At  ..Solglimt".) 


Jeg  sidder  ved  Kirkegaardsdiget 
og  se'r  paa  den  gyngende  Bio, 
de  tindrende,  dugspraengte  Traade, 
som  ingen  Kunstvaever  kan  sno. 

I  Solbad  sig  Traadene  vugge 
ved  Sommerens  legende  Vind, 
gom  funklende  Krondiamanter 
saa  straaler  det  luftige  Spind. 

Men  dybest  i  Krogen  derinde, 

der  sidder  den  lurende  Drot, 

bans  Solvspind  er  draebende  Laenker, 

et  Fasngsel  bans  gyngende  Slot. 

Du  vogte  Dig,  dansende  Flue, 
du  komme  det  ikke  for  naer! 
For  dig  tr  det  Fsngsel  og  Graven, 
trods  alt  dets  bedaarende  Skaer. 

—  Jeg  sidder  ved  Kirkegaardsdiget 
og  stirrer  paa  Tidernes  Spind, 


i6 

de  tusinde  kunstige  Traade, 
der  baeve  i  strygende  Vind. 

Jeg  taenker  paa  Fristelsens  S01vspind, 
der  pyntes  med  Livsglaedens  Navn, 
hvis  tindrende  Traade  vil  tage 
den  dansende  Ungdom  i  Favn. 

Jeg  taenker  paa  Guldkalvens  Alter, 
hvor  iskoldt  er  Hjaerte  og  Sind 
hos  Mammon-Tilbedelsens  Slaver 
i  glimrende  Edderkop-Spind. 

Jeg  taenker  paa  Selvklogskabs  Traade, 
paa  Mandevids  daarende  Spind, 
der  kvseler  den  barnlige  Troskyld 
i  Ynglingens  drommende  Sind. 

—  O  Herre,  min  Gud!  skal  da  Livet 
det  rigeste,  som  du  mig  gav, 
med  Faengsel  og  Undergang  ende, 
og  er  da  det  sidste  —  en  Grav? 

Skal  selv  mine  reneste  Laengsler, 
rnin  Dr0m  og  mit  dybeste  Savn 
af  Edderkop-Traadene  fanges 
og  drasbes  i  Raedslernes  Favn? 

Nej,  lyder  det  maegtigt  fra  Himlen, 
som  tusinde  Malmtungers  R0st, 
selv  ikke  den  ringesle  Skabning 
skal  savne  Forlosningens  Trost! 


17 

Lad  spinde  den  Edderkop  sorte 
sit  glimrende,  daarende  Spind! 
Guds  Kaerligheds  favnende>Arme 
os  baere  i  Paradis  ind. 

—  Jeg  sidder  paa  Kirkegaardsdiget 
Og  se"r  paa  den  gyngende  Bro: 
paa  Herrens  forbarmende  Naade 
fortrostningsfuld  bygger  min  Tro. 


Det  festlige  Skser. 


I  Dag  mit  Hjaerte  holder  Fest,. 
og  der  er  Vin  paa  Bordet, 
der  sidder  kun  en  enlig  Gaest, 
der  smilende  bar  Ordet; 
det  som  i  ^Eventyret  ^aar: 
hver  Gang  ban  aabner  Munden, 
jeg  Guld  og  /Edelstene  faar,  - 
den  Rigdom  er  som  funden! 

Jeg  lytter  tavs  og  stille-glad 

til  Mindets  blode  Tale, 

der  kvaeger,  renser  som  et  Bad, 

hvor  Baekken  gaar  i  Dale, 

der  varmer,  som  en  Sommervind, 

med  Blomsterdufte  maettet, 

mens  h0jt  op  over  Fjaeldetind 

mit  0je  kakt  er  rettet. 


i8 

Men  naar  saa  Festen  er  forbi, 
og  der  igen  skal  kaevles, 
og  Prosalivets  Pjalteri 
skal  op  og  op  kun  traevles, 
der  bliver  dog  et  stille  Skaer 
af  Festens  Glans  tilbage, 
og  det  er,  hvad  der  opad  baer 
i  Vrovlets  golde  Dage. 

Og  tyst  jeg  gaar,  til  nasste  Gang 
jeg  Festens  Dug  maa  brede, 
og  Livet  atter  bliver  Sang 
og  Sk0nhed,  vaerd  at  frede; 
jeg  agter  ikke  Dvaerges  Raab 
og  ej  Filistres  Latter, 
men  lofter  frejdig,  glad  mit  Haab 
og  ve"d:   det  dages  atter! 


Det  lyse  Smil. 

Hun  smilte  saa  lyst, 
saa  trygt  og  saa  tyst, 
hun  gav  mig  sit  dyreste  Eje, 
og  ud  over  Vidder  og  Veje 
laa  Lykken  i  tindrende  Sol. 

Hun  smilte  saa  lyst, 

i  Stuen  var  tyst, 

men  Englene  vare  derinde, 


19 

og  der  var  et  Livshaab  at  vinde, 
det  stod  der,  saa  solfyldt  og  rankt. 

Hun  smilte  saa  lyst, 

saa  trygt  og  saa  tyst, 

hun  gav  mig  vort  dyreste  Eje, 

saa  fo'r  hun  ad  ukendte  Veje 

til  Lander,  hvor  Sol  ej  gaar  ned. 

End  smiler  hun  lyst;  — 

uaar  al  Ting  er  tyst, 

og  Blomsterne  vente  pia  Duggen, 

hun  saetter  sig  stille  ved  Vuggen 

og  kysser  sit  slumrende  Barn. 

Saa  smiler  det  lyst; 

i  Stuen  er  tyst; 

ti  der  er  en  Engel  derinde, 

jeg  se"r,  der  er  noget  at  vinde, 

Som  end  er  et  Livsvirke  vaerd. 


Den  gamle  Vagabond. 


Fuld'tit,  naar  de  unge  med  munter  Sang 

om'Kaerlighed  kvaeder, 
det  er,  som  en  Strseng  i  mit  Hjaerte  sprang 

og  sagtelig  graeder; 

med  Taarer  jeg  ser  paa  det  lystige  Lag 
og  mindes  min  Livslykkes  flygtige  Dag. 


2O 

Jeg  mindes  mit  Hjem  i  den  stille  Krog 

bag  skovklasdte  H0je, 
jeg  busker  mig  selv  som  en  lille  Pog 

i  lysstribet  Troje, 

med  spillende  Ojne  og  vandkaemmet  Haar 
til  Kirke  hver  Sondag  med  Moder  jeg  gaar. 

Jeg  busker  saa  grant,  da  jeg  rejste"  ud 

fra  Hjemmet,  det  kaere, 
og  Moder  bad  fromt  til  den  gode^Gud, 

om  hos  mig  at  vaere, 

da  laa  jeg  med  Taarer  op  til  hendes]Bryst 
og  sagde:  jeg  vorder  din  Alderdoms  Tr0stt 

Saa  kom  der  en  Tid,  som  jeg  glemme  vil; 

ti  Minderne  smaerte; 
jeg  satte  min  Tro  og  min  Glsede  til 

og  tabte  mit  Hjaerte; 

min  Moder  og  hende,  jeg  tog  i  min  Favn, 
jeg  voldte  kun  Sksensel  og]Taarer  og  Savnf 

Men  nu  er  jeg  hjemlos,  gammel  og  graa, 

og  Ryggen  er  b0jet, 
og  heller  man  ser  min  Hasl  end  min  Taa, 

i  Pjalter  er  Tojet; 

tit  bliver  jeg  bitter  og  ond  ved  at  se, 
hvor  mange  der  synge  og  lege  og  le! 

Det  er  dog  saa  tungt,  at  staa  saa  forladt 
af  Lykke  og  Glasde, 


21 


at  selv  om  man  fandt  mig  som  d0d  en  Nat, 

—  ej  6n  vilde  graede! 
Til  Lasarus  Hundene  kom  i  bans  Ve, 
men  —  Hundene  halse,  saa  snart  de  mig  se! 


En  Gang. 


En  Gang  vil  Verdens  Herlighed 
forsvinde  for  mit  Oje, 
og  med  en  fattig  Haandfuld  Muld 
jeg  maa  mig  lade  noje. 

En  Gang,  hvor  saert  at  taenke  paa! 
er  jeg  ej  me'r  hernede, 
og  snart  endog  min  Grav  er  glemt, 
og  ingen  vil  den  frede! 

En  Gang  skal,  hvad  jeg  stred  og  vandt 
paa  Livets  dybe  Stromme, 
ej  kendes  mer  end  Morgendug 
og  Sommernattens  Dromme. 

Og  dog,  —  hvad  jeg  i  Kaerlighed 
bar  taenkt  og  talt  og  0vet, 
det  horer  evigt  Livet  til 
og  kan  ej  do  med  Stovet. 

En  Gang  jeg  favne  skal,  hvad  mig 
paa  Jorden  kaert  var  blevet; 
ti  tabt  er  ej  det  mindste,  som 
i  Sandhed  sk0nt  blev  levet. 


22 

Dagen  kommer. 

Det  er  ej  Dag,  —  men  det  er  Morgenrode, 
til  Graven  ned  sig  skynde  maa  de  dode, 
og  snart  paa  Bjaergets  Tind  vil  Solen  drysse 
sit  rige  Guld  og  Skovens  Toppe  kysse, 
og  Fuglen  med  Dugperler  paa  sin  Yinge 
vil  syngende  sig  op  mod  Himlen  svinge,  - 
saa  er  det  Dag! 

Det  er  ej  Dag,  —  jeg  ve"d  det  nok,  men  ikke 
jeg  derfor  gaar  med  Frygt  i  Sind  og  Blikke; 
ti  der  skal  Tid,  for  Dagen  den  kan  fodes, 
f0r  Herrens  Lys  med  Hjaerterne  kan  modes; 
men  det  vil  ske  i  en  lyksalig  Time, 
og  da  vil  alle  Himlens  Klokker  kime: 
nu  bli'r  det  Dag! 

Det  er  ej  Dag,  —  men  Tid  at  blive  vaagen 
og  vaere  med  at  taende  Blus  i  Taagen, 
og  det  er  Tid  at  lose  Sj-elens  Laengsler 
og  lobe  Storm  mod  Morkets  skumle  Fasngsler, 
til  Daad  paa  Livets  dybe,  staerke  Stromme 
forvandle  vore  bedste  Ungdomsdr0mme, 
saa  bli'r  det  Dag  I 

Det  er  ej  Dag,  —  men  skal  vi  derfor  klage? 
og  tor  vi  Morgenrodens  Varsler  vrage? 
Men  ser  du  Nat  og  Dod  kun  alle  Vegne, 
og  staar  du  glemt,  forladt  af  dine  egne, 


23 

og  m0der  Judas  dig  i  Urtehaven,  - 
klyng  dig  til  ham,  som  spraengte  selve  Graven, 
saa  bli'r  det  Dag! 

Det  er  ej  Dag.  —  jeg  ved  det,  men  den  kommer 
med  Solens  varme  Kys  til  Markens  Blommer! 
Jeg  ser  et  Paaske-Jaerntegn  i  hver  Morgen 
og  i  hver  livsglad  Sejer  over  Sorgen 
og  i  hvert  kuet  Haab,  som  kaekt  sig  rejser 
og,  Dod  til  Trods,  sin  Sejersfane  hejser,  - 
det  varsler  Dag! 

Det  er  ej  Dag,  —  men  Dag  det  snart  skal  blive 
for  alt,  hvad  Gud  et  evigt  Liv  kan  give; 
og  som  den  stiger,  vokse  vil  vor  Glaede, 
den,  som  kan  b0je  sig  til  dem,  der  graede; 
naar  Br0dre  hvile  sodt  i  Brodres  Arme, 
da  straaler  rigt  med  Kaerlighedens  Varme 
Allivets  Dag! 


Det  storste. 
(Af  ,,Solglimt".) 


At  leve  er  et  Skonheds-Digt, 
Men  glem  ej,  at  det  hedder  Pligt, 
og  at  du  derfor  kun  t0r  nyde, 
for  at  du  al  Tid  mer  kan  yde. 

Lad  intet  vaere  dig  for  smaat, 
naar  bare  det  er  re"nt  og  godt; 


34 

•sset  h0jt  dit  Maal,  s0g  Livets  Kaerne, 
og  bind  din  Vogn  kun  til  en  Stjaerne. 

At^blive  stor  er  Barnets  Drom 
•og'lyser  over  Livets  Strom; 
men^bliv  ej  stor  ved  haardt  at  traede 
paa  andre  Hjaerters  Fred  og  Glaede. 

Den  Storhed,  du  ved  Synd  opnaa'r, 
vil[give  dig  dit  Banesaar, 
og.  Hjaertet,  du  letsindig  saarer, 
ej^laeges  ved  et  Hav  af  Taarer. 

Ti  intet  er  i  Sandhed  stort, 
som  ej  i^Kserlighed  bli'r  gjort, 
og'^intet.skaber  st0rre  Glaede, 
end  det,  at  troste  dem,  der  graede. 

Laeg^derfor  kun  dit  eget  selv 
rKaerlighedens  varme  Elv; 
>hvo  sig  for  andre  he'll  hengiver, 
iBlandt'^Ksemper  dog  den  storste  bliver. 


Tro. 

(Af  ..Solglimt".) 


Tro[paa  Livet  og  vasr  dig  selv, 
strid  dig  gennem  den  brede  Elv! 
Og  paa  dens  dybe  Str0mme 
•indfri  med  Daad  dine  Dromme. 


Tro  paa  Lyset  og  fremad  hig, 
hver  Gang  det  kalder,  opad  stig, 
til  paa  de  h0jeste  Tinder 
Selve  dets  Vaeld  du  finder. 

Tro  paa  Glaeden  og  grib  den  kaek, 
Rosen  blusser  i  Tjornehsek; 
bliver  du  modlos  og  bange, 
nyn  paa  din  Barndoms  Sange. 

Tro  paa  Sandhed,  med  den  i  Pagt 
over  dit  Liv  er  Solguld  lagt, 
alle  dens  maegtige  Tanker 
blive  til  bserende  Flanker. 

Tro  paa  Kaerlighed,  hvor  du  staar, 
den,  som  over  al  Verden  naa'r, 
den,  som  kender  ej  Graenser 
og  ikke  D0den  aenser. 

Tro  paa  Gud  og  bans  Naades  Ord, 
tro,  ban  er  god,  som  ban  er  stor, 
at  i  sin  Favn  ban  samler 
alt  det,  som  efter  ham  famler. 


Rigt  Liv. 

(Af  ..Solglimt".) 


Det  Liv  bar  altid  storst  Betydning, 
hvor  der  er  mest  af  Kamp  og  Brydning; 
ejjdet,  at  ieve  mange  Dage, 
men  Ieve  rigt,  er  vaerd  en  Sage. 


26 


At  leve  rigt,  det  er,  naar  Aanden 
i  Pagt  med  Hjaertet  er  og  Haanden, 
naar  selv  det  mindste,  jsevne  Virke 
bli'r  stort  og  helligt  som  en  Kirke. 

I  alle  Syner,  alle  Kraefter, 
det  Aanden  er,  jeg  sporger  efter; 
er  den  af  Sandhed?  vil  den  give, 
hvad  der  kan  holde  Folk  i  Live? 

Hvoi  Sandheds  Aand  ej  staar  for  Styret, 
de"r  bli'r  det  vildt,  de"r  raader  Dyret; 
og  hvor  ej  Hjsertets  Ret  erkendes, 
de"r  op  og  ned  paa  al  Ting  vendes. 

Men  hvad  vi  elske,  maa  vi  vserge, 
ej  rolig  lade  Fjenden  haerge, 
og  Kamp  imellem  Lys  og  M0rke 
gi'r  Livet  Rejsning,  Vaerd  og  Styrke. 

Ti  rigest  Liv  er  det,  hvis  Bolger 
gaa  h0jt,  fordi  det  Sandhed  folger, 
fordi  det  tro  sit  Kald  vil  blive, 
og  he'll  dertil  sig  hen  vil  give. 

Al  Livets  Lov  er  op  at  stige 
og  elske  det  vidunderlige 
og  bryde  alle  snaevre  Skranker 
og  alle  smaa  Filistertanker. 

Vor  storste  Fare  derfor  bliver, 

naar  jaevnt  med  Strommen  Livet  driver; 


de  bedste  Blade  i  vor  Sage 
blev  altid  til  i  Kampens  Dage. 

Bliv  ikke  raed,  naar  Kraefter  brydes, 
naar  bare  Livets  Lov  adlydes: 
skaslv  ej,  naar  nye  Tanker  stige, 
naar  kun  de  elske  Lysets  Rige. 

Uit  Liv  var  rigt,  hvis  du  kan  sige 

ved  Porten  til  de  dodes  Rige: 

mit  Navn  blev  ej  blandt  Stjaerner  skrevet, 

men,  Gud  ske  Lov!  jeg  har  dog  levet. 


Sandt  Alvor. 

(Af  ..Solglimt".) 

Er  Livet  kun  en  Skygge, 
vi  stirre  paa  med  Frygt? 
Tor  Hjaertet  aldrig  banke 
i  Glaede,  frit  og  trygt? 
Skal  det  kun  kaldes  Alvor, 
at  vrage  Sol  og  Sang, 
og  gaa  imellem  Grave 
Mistrostighedens  Gang? 

Maa  jeg  ej  Rosen  plukke, 
fordi  den  visner  brat? 
Maa  Dagen  ej  mig  fryde, 
fordi  det  bliver  Nat? 


28 

Og  maa  jeg  ikke  juble, 
naar  Himlen  er  saa  blaa, 
fordi  maaske"  i  Morgen 
der  kun  er  Skyer  graa? 

Maa  Livet  ej  jeg  elske, 
dets  bolgestaerke  Hav? 
Skal  Tanken  al  Tid  kredse 
omkring  den  aabne  Grav? 
Hvorfor  ej  Lykken  fange, 
om  ogsaa  dtn  er  skor? 
Er  intet  andet  Sandhed 
end  det:  at  al  Ting  d0'r? 

Skal  jeg  i  hver  en  Kvinde 
en  Dalila  kun  se\ 
og  here  Spottefuglen 
igennem  al  Ting  le? 
Skal  jeg  i  alt  det  gode 
kun  ane  Skalkeskjul 
og  mene  om  al  Skonhed, 
at  den  er  torn  og  hul? 

Saa  bort  med  dette  Alvor, 
der  laenker  Sjsel  og  Sind, 
der  gor  mit  Hjaerte  vissent 
og  kalder  Frygten  ind! 
Nej,  ud,  hvor  Livet  svulmer, 
hvor  Solen  skinner  varm, 
hvor  rode  Roser  blusse 
ved  Pigens  kyske  Barm. 


29 

Ej  med  fortornet  Mine 
jeg  se*r  de  unges  Lag, 
og  gruer  ej  for  Natten, 
saa  laenge  det  er  Dag; 
men  kaster  Frygt  og  Mismod 
i  Dybets  dunkle  Strom 
og  prover  paa  at  lofte 
min  Samtids  bedste  Drom. 

Lad  saa  de  alvorstunge 
spaa  Skuffelser  og  Savn 
og  raabe:   Livet  ender 
i  Dodens  kolde  Favn! 
For  mig  er  det  dog  ikke 
en  Vandring,  tung  og  trang, 
men  Flugt  op  over  Fjaelde 
til  Stjaernerne  med  Sang. 


Mo'rs  Hsender. 

(Af  ..Solglimt".) 


De  s0de,  velsignede  Hasnder, 
ej  hvide,  ej  heller  smaa! 
Og  dog  de  ejer  en  Skonhed, 
torn  jeg  kun  kan  ret  forstaa: 
jeg  tit  saa'  Haender,  som  kunde 
fortryllet  et  Kunstnerblik; 
men  disse  rystende,  gamle 
min  hele  Kaerlighed  fik. 


3Q 

De  sode,  velsignede  Haender, 

taalmodige  blev  de  ved, 

fra  Morgen  til  Aften  silde 

at  bsere  i  Kaerlighed; 

saa  langt  jeg  busker  tilbage, 

de  for  mine  Qjne  staa; 

og  al  Tid,  hvad  der  saa  svigted, 

dem  kunde  jeg  stole  paa! 

De  sode,  velsignede  Haender 
bar  foldet  sig  tit  til  Bon, 
naar  Dagen  var  tung  og  bitter, 
og  naar  den  var  lys  og  skon; 
og  Moders  trofaste  Bonner 
blev  skcermende  Englevagt, 
som  klare,  bedende  Ojne 
de  drog  med  Kaerligheds  Magt. 

De  s0de,   velsignede  Haender 
blir  svagere  Dag  for  Dag, 
de  ofred  Ungdommens  Kraefter 
i  Livsdagens  mange  Slag: 
snart  Isegge  de  sig  til  Hvile, 
for  aldrig  at  traettes  me'r, 
jeg  kysser  demt  0mt  og  varligt, 
saa  ofte  jeg  paa  dem  se"r. 

De,  sode,  velsignede  Hsender, 
ej  hvide,  ej  heller  smaa! 
de  ejer  en  egen  Skonhed, 
som  Moders  ene  kan  faa; 


de  s0de,  velsignede  Haender 

skal  huskes  i  mange  Led, 

med  Tak  for  det  Kaerligheds-Arbejd', 

de  lagde  i  Slaegten  ned. 


Han  og  hun. 

(Af  ..Solglimt".) 


Han  var  Havet,  stort  og  maegtigt, 
hun  var  Baekken,  skjult  og  stille; 
ban  var  Fjaeldet,  sv0bt  i  Skyer, 
hun  var  H0jen  rund  og  lille. 

Han  var  L0ven,  fodt  til  Hersker, 
hun  var  Lammet,  let  at  fange: 
han  var  0rnen,  kaek  og  dristig, 
hun  var  Duen,  bly  og  bange. 

Han  var  Egen,  rank  og  rodfast, 
hun  var  Ranken,  skor  tillige; 
han  var  Ksempen,  staerk  og  krigsvant, 
hun  var  kun  en  lille  Pige. 

Men  i  Sorgens  tunge  Dage, 
tinder  Modgangs  B01gekast, 
var  det  ham,  der  snart  sank  sammen, 
var  det  hende,  som  stod  fast. 


32 

Ja,  da  ban,  forsagt  og  modl0s, 
gav  det  hele  op  med  Gru, 
satte  him  sig  ksek  ved  Roret,  - 
lys  hun  sidder  der  endnu. 


Frydefuldt  at  leve. 


Naar  i  Skovensomheden,   hvor  Alferne  mon  bo, 
I  sagte  gaar  ad  Stien,  der  «-r  som  skabt  for  to, 
og  Noddebusken  kysser  belt  kaelent  hendes  Kind, 
forf0rt  vist  af  en  lille,  letfaerdig  Aftenvind,  — 

da  bser  dig  ad  som  Busken! 

Saa  svnger  det  foroven, 

saa  synger  det  i  Skoven: 

Trala-lala-lala! 
O,  hvor  det  dog  er  frydefuldt  at  leve! 

—  at  leve! 

Og  ligger  du  paa  Marken  i  Skyggen  af  et  Trae, 
der  sikkert  og  til  hende  er  baade  Plads  og  Lae, 
men  Solen  er  en  Gavtyv,  og  Ildkys  den  en  Flok 
igennem  Lovet  drysser  paa  hendes  brune  Lok,  • — - 

da  bser  dig  ad  som  Solen! 

Saa  synger  det  foroven, 

saa  synger  det  i  Skoven: 

Trala-lala  lala! 
O,  hvor  det  dog  er  frydefuldt  at  leve! 

—  at  leve! 


33 

Og  vandrer  du  ved  Seen  med  hendc  ved  dm  Arm 

og  se"r,  hvor  Himlen  hviler  ved  Bolgens  kyske  Barm, 

mens  al  Naturen  smiler  i  stille  Aftenfred 

og  diommer  sodt,  at  Livet  er  bare  Kaerlighed,  — 

dr0m  kun,  som  alt  omkring  jer! 

Saa  synger  det  foroven, 

saa  synger  det  i  Skoven: 

Trala-lala-lala! 

O,  hvor  det  dog  er  frydefuldt  at  level 
-  at  level 

En  dejlig,  dugfrisk  Morgan  der  lyder  Klokkeklang, 
og  alle  de  smaa  Fugle  ledsage  den  med  Sang, 
saa  f0rer  du  til  Kirke  din  egen  lille  Brud, 
og  kaek  og  glad  og  frejdig  du  se"r  i  Verden  ud;  — 

hvor  dejlig  er  ung  Elskov! 

Saa  synger  det  foroven, 

saa  synger  det  i  Skoven: 

Trala-lala-lala! 
O,  hvor  det  dog  er  frydefuldt  at  level 

—  at  level 

Men  Tidens  Karrn  vil  rulle  og  mange  Lys  gaa  ud, 
i  Hjemmet  er  him  Lyset,  din  Ungdoms  favre  Brud; 
og  staerk  du  hende  favner  som  i  din  forste  Vaar, 
du  synes,  det  er  naesten,  som  om  det  var  i  Gaar! 

O,  det  er  Livets  Lykke! 

Saa  synger  det  foroven, 

saa  synger  det  i  Skoven: 

'Jrala-lala-lala! 
O,  hvor  det  dog  er  frydefuldt  at  level 

—  at  level 


34 


Blus  i  Taagen". 

(Af  ,,Maleren".) 


Baere  Blus  i  Taagen, 

ud,  hvor  den  ligger  frostkold 

over  varme  Iljaerter, 

s!0vende  selv  de  bedste! 

Blus,  som  varsler  Sol  og  Sommer! 

Baere  Blus  i  Taagen, 

ud,  hvor  der  strides  haardest, 

hvor  de  kaernpende  staa 

udert  at  haabe  noget, 

lytte  kun  til  Dodens  Fodtrin. 

'Baere  Blus  i  Taagen! 
lid  paa  Altrene  taende, 
de"r  hvor  Vugger  gynge 
i  det  helligste  Tempel, 
Jordan  kender:  Barnehjemmet! 

Baere  Blus  i  Taagen! 

•Hjaelpe  famlende  Sjsele 

til  at  finde  Haanden, 

den,  som  gavmild  vil  maette 

alles  Livstrang,  alles  Lystrang. 

Baere  Blus  i  Taagen, 

svar  paa  de  store  Sporgsmaal, 

de,  som  mylre  i  Hjaertet 

og,  lig  undrende  0jne, 

s&  paa  den  brogede  Verden! 


35 

Baere  Blus  i  Taagen, 
hvor  den  i  Kirken  haenger, 
og  i  Folkets  Tingsal, 
node  hver  dagsky  Natfugl 
til  at  soge  andet  Bosted. 

Baere  Blus  i  Taagen, 
hvor  paa  de  ndgne  Strande 
Vrag  i  Sandet  bleges,  - 
hvor  dog  e"n  eller  anden 
spejder  efter  Lys  og  Rejsning! 

Baere  Blus  i  Taagen, 
ud,  hvor  Sorgen  har  gravet 
dybe,  morke  Purer, 
hvori  Tvivlene  vokse: 
de'rtil  lad  os  Livet  vie! 


Morgen-Sporgsmaal. 


Dagen,  som  died  ved 

Evigheds  gavmilde  Bryst, 

korer  paa  Solvogn 

ned  til  vor^Klode  med  Haab  og  med  Trost. 

Men^naar  i  Skumringen 
Skyen^staar  blussende  rod, 
Dagen  sigklaegger 
stille«til  Hvile  i  Evigheds  Skod. 


36 

Hvad  vil  du  virke,  f0r 

Natten  faar  sadlet  sin  Hest?  - 

Hvad  er  dit  Livsmaal? 

Hvad  bar  dit  Hjaerte?  hvad  huer  dig  bedst? 

Husk,  at  bvad  Dagen  bli'r 

brugt  til,  du  moder  paa  ny! 

Ikke  den  mindste 

Gerning  og  Tanke  til  Glemsel  kan  fly! 

Vil  du  det  hojeste 

saette  som  Maal  for  din  Aand? 

Vil  du  for  Sandhed 

10fte  din  Fane,  din  Rost  og  din  Haand? 

Vil  du  med  Kaerlighed 

byde  de  traette  din  Arm? 

rejse  de  faldne, 

bjaerge  de  bange,  de  smaa  ved  din  Barm? 

Vil  du  som  Korsfarer 
mandelig  kasmpe  dig  frem? 
vasrge  Guds  Altre  i 
Menneskehjaerter  og  Menneskebjem? 

O,  lad  din  Morgendr0m, 

hvis  den  er  lyskaer  og  sand, 

vokse  til  Daad  og 

saette  en  Blomst  i  Erindringens  Land! 


37     . 

—  Her  er  den  rodmende, 

solklare  Dag  nu  igen,  - 

sig,  skal  den  fare 

bort,  som  saa  mange  for  denne  fo'r  hen? 

Fyldt  kun  med  tankelost 

Pjat  eller  Traeldom  og  Slid, 

selvskabte  Sorger, 

smaalige  Traetter  og  hjaertelos  Strid? 

Husk,  at  den  aldrig  vil 

komme  tilbage  igen, 

og  f0r  du  ve"d  det, 

farer  som  Dagen  dit  Jordeliv  hen' 


Ved  Aftentid. 


Nu  laegger  jeg  traet  mit  Hoved  ned 

stille  paa  Pude, 
og  beder  til  Gud  om  Nattefred 
for  mig  og  hver  Sjael,  som  graeder  i  Xatten  derude! 

Se,  hen  over  Skov  og  Mark  i  Kvaeld 

Taagerne  glide,  - 

naar  en  Gang  de  gaa  igenneni  min  Sjael, 
jeg  beder  dig,  Gud,  i  Taagen  staa  du  ved  min  Side! 

Nu  hviler  vor  Jord  ved  Nattens  Bryst, 

glemmer  sin  Moje; 
o,  g0r  i  min  Sjael  det  trygt  og  tyst! 
H0r  Hytternes  Bon:    nu  signe  os  Gud  i  det  hoje! 


38 

Jeg  beder  dig,  Gud,  naar  Sol  gaar  ned, 

hvad  jeg  bar  ovet, 

det  dsekke  du  mildt  med  Kaerlighed, 
og  allermest  det,  hvis  jeg  bar  et  Hjserte^bedrovet! 

Urolige  Sjael,  naar  sidste  Gang 

stille  du  hviler, 

o,  kender  du  da  den  Aftensang, 
der  gor,  at  du  trygt  i  Doden  og  Dodsriget  smiler? 


Dag  og  Nat. 


Dagen  i  gyldne  Klaeder 
gaar  ind  ad  den  aabne  D0r, 
paa  Tsersklen  mpder  ban  Natten 
med  dunkelt,  flagrende  Slor. 

Natten  gaar  over  Bjaerge 
i  straalende  Stjaernekarm, 
der  lege  tusinde  Dromme 
ved  hendes  bolgende  Barm. 

Natten  sin  Kaabe  breder 
ud  over  den  traette  Jord, 
om  Barnevuggen  bun  vaever 
det  fineste  Drommeflor. 

Den,  der  ved  Dag  maa  stride, 
den,  som  staar  ene,  forladt, 
vil  hilse  Nymaanens  Solvhorn: 
velkommen,  venlige  Nat! 


39 
Liv  og  Dod. 

Det  er  ej  Dod,  vi  savne,  > 
ak,  der  er  nok  af  Grave, 
og  nok  af  brudte  Stave, 
og  nok  af  slukte  Bavne! 
Nej,  det  er  Liv,  hvor  efter 
alt  torster,  sukker,  higer, 
et  Liv,  der  vokser,  stiger, 
trods  Dodens  Kaempekraefter! 

Det  Haervaerk,  Lys  at  slukke 
og  plumre  Barnets  Glaede, 
paa  Hjaertet  koldt  at  traede 
og  haane  kun  dets  Sukke,  '- 
det  er,  hvad  Doden  over, 
den  plyndrer,  laegger  0de, 
og  alle  Roser  rode 
ej  Sjaelesmaerten  d0ver. 

Men  vi  vil  Livet  vserge, 
hvor  frit  og  kaekt  det  svulmer, 
og  hvor  som  Gnist  de.t  ulmer, 
vi  vil  det  kserligt  bjserge; 
vi  baere  Blus  i  Taagen; 
den  Sjsel,  der  bange  blegner 
og  under  Tynjslen  segner, 
vi  kysser  karsk  og  vaagen. 

Ja,  det  er  Kaerligheden, 
og  ikke  Lyn  og  Torden,. 


som  igenfoder  Jorden 
og  skaber  Sjaelefreden! 
Vi  tro  paa  Livets  Rige, 
ej  D0den  i  sin  Hule 
sin  Fattigdom  kan  skjule, 
naar  Solens  Straaler  stige! 

Paa  hver  en  Grav,  der  lukker 
for  Haab  og  rige  Dromme, 
for  Laengslers  rene  Str0mme, 
niens  Haabet  sygt  kun  sukker, 
bar  Paaske-Englen  kysset, 
bortvaeltet   Kaempestenen, 
og  L0v  fra  Palmegrenen 
paa  Sorgens  Veje  drysset. 

Og  er  det  Solens  Varme, 
som  over  Vaarens  Under 
og  Iseger  Vintrens  Vunder 
med  staerke  Straalearme, 
saa  er  det  og  Guds  Naade, 
der  D0dens  Nat  bortjager, 
i  Hjserterne  gentager 
hin  store  Vaarens  Gaade. 


Ved.  Pinsetid. 


Bryd  frem  af  Jorden,   Blomsterflok, 
nu  har  I  da  vist  sovet  nok, 


41 

forhengst  bar  Laerken,  glad  i  Sind, 
det  lyse  Foraar  sunget  ind; 
og  vi  bar  Pinsedag  i  Morgan. 

Syng  hojt  i  Vaarens  Morgenskaer, 
du  frie,  glade  Fuglehaer: 
er  Livet  stedt  i  Vinternod, 
det  sejrer  altiu  over  Dod; 
og  vi  bar  Pinsedag  i  Morgen. 

Kom,  B0rn,  i  Solen  ud  og  leg, 
slaa  Lejr  omkring  den  gamle  Eg: 
vor  Herre  bar  klaedt  Skoven  paa, 
den  venter  kun  paa  Jer,  I  smaa; 
og  vi  bar  Pinsedag  i  Morgen. 

Kom  hid,  I  unge,  traed  en  Dans 
og  bind  den  forste  Blomsterkrans; 
I  se"r  nok  Stien  hist  sig  sno, 
hvor  der  er  lige  Plads  til  to! 
Men  vi  bar  Pinsedag  i  Morgen. 

Paa  Bakketoppen  Kirken  staar, 
saa  lys  og  hvid  i  nyfodt  Vaar, 
fra  Taarnet  lyder  Klokkeklang, 
o,  kom  og  hold  din  Kirkegang: 
ti  vi  bar  Pinsedag  i  Morgen. 

HOT,  baa.de  Himmel,  Hav  og  Jord 
er  som  et  maegtigt  Sangerkor! 


O  Hellig  Aand,  vaer  du  vor  Gaest 
og  sign  vor  lyse  Sommerfest! 
Velsign  vor  Pinsedag  i  Morgan! 


Frejdighed. 


Du  kalder  Verden  trist  og  graa, 
og  tung  og  m0rk  du  stirrer  paa, 
hvad  den  af  grufuldt  rummer; 
du  horer  tusind  Taarers  Klang, 
en  raedselbunden  Sorgesang 
om  Livets  Nod  og  Kummer. 

Saa  klager  du.      Men  er  det  sandt? 

er  Sorg  og  N0d  alt,  hvad  vi  fandt 

her  under  Stjaernehvaelvet? 

Gik  al  Ting  ned  ad  —  bare  ned? 

Har  aldrig  du  i  Kaerlighed 

med  Haab  og  Laengsel  skaelvet. 

Hvorfor  dog  gaa  paa  Skyggejagt, 
naar  Gud  har  over  Verden  lagt 
en  Skonhed  uden   Mage! 
Hvorfor  dog  sidde  tvaer  og  tung? 
Nej,  jeg  vil  vaere  karsk  og  ung, 
har  ikke  Tid  at  klage! 

Livslykken  er  slet  ingen  Drom; 
gaar  Farten  ud  paa  striden  Str0m, 
jeg  vil  i  Angst  ej  vige! 


43 

Min  Lykkes  Tempel  vil  jeg  naa, 
Prinsessen  er  endnu  at  faa, 
dertil  det  halve  Rige! 

Du  faar  mit*  ikke  sat  i  Bur, 
nej,  jeg  gaar  ud  i  Guds  Natur 
med  Sol  og  Stjaerner  blanke: 
lad  Munken  gaa  sin  Klostergang, 
til  Skonhed  vier  jeg  min  Sang, 
til  Frejdighed  min  Tanke! 

Og  siger  du:   men  husk  dog  paa, 
at  alt  vil  visne  og  forgaa 
og  synke  hen  i  Doden!  — 
Jeg  se"r  dog  ingen  Undergang 
og  kvaeder  lige  fro  min  Sang 
om  Dag  bag  Aftenroden. 

Jeg  ve"d,  at  intet  Liv  forgaar, 
at  i  hver  D0d  er  gemt  en  Vaar, 
og  de>om  vil  jeg  kvaede, 
og  om  den  Gud,  som  ej  har  skabt 
sin  Verden  til  at  gaa  fortabt, 
men  til  en  evig  Glaede. 

Saa  prover  jeg,  saa  godt  jeg  kan, 
at  drysse  Sol  ud  over  Land, 
hvor  der  er  Savn  og  Laengsel; 
jeg  synger,  hvad  jeg  tro'r  og  ve"d; 
vort  Jordeliv  er  Kaerlighed 
og  intet  skummelt  Faengsel. 


44 

Livsgerning. 

CAf  ,,Maleren".) 


Tag  din.  Gerning  de"r, 

hvor  du  bare  se"r, 
der  er  Menneskesjaele,  som  lide, 
der  er  Tanker,  som  aengsteligt  stride; 
er  der  maegtige  Bolger  at  klove, 
det  er  ene  for  Modet  at  prove. 

Laeg  dit  hele  Sind 

i  din  Gerning  ind, 

raek  din  Haand  til  de  mange,  som  graede, 
laer  at  kende  Forsagelsens  Glaede! 
Hver  en  Kraft,  du  til  Arbejdet  giver, 
for  dig  selv  til  en  Styrkedrik  bliver. 

Slaar  ej  ^Evnen  til, 

og  det  skorte  vil 

paa  Forstaaelse,  selv  hos  de  bedste, 
og  vil  Mismod  og  Tungsind  dig  gaeste, 
maal  dog  aldrig  den  Gerning,  du  yder, 
efter  sEren  og  Lonnen,  du  nyder! 


Til  Opmuntring. 

Oprindelig  skrevet  i  1866;  her  noget  aendret. 

Er  Livet  kun  en  tung,  fortvivlet  Kamp, 
hvori  den  svage  altid  bukker  under? 
Hvor  Troskabslpfter  vejer  kun  som  Damp, 


45 

hvor  slovt  man  ser  selv  paa  de  storste  Vunder? 
Hvor  ingen  rores  af  sin  Naestes  Xod, 
og  Maalet  ene  er  —  den  sorte  Dod? 

Er  Livet  Aandens  Flugt  mod  Evighed?  - 
Ja  vist,  men  ej  en  Flugt  med  lukket  Oje! 
Sig  ej,  at  Verden  kommer  dig  ej  ved, 
at  du  kun  ser  mod  Evighedens  Hoje! 
Dem  naar  du  aldrig,  hvis  din  Pligt  du  sveg 
i  Hovmod,  Slovhed  eller  pjanket  Leg. 

Vort  Jordliv  er,  hvad  selv  vi  gor  det  til; 
det  staar  til  os  at  fylde  det  med  Smaerte, 
forvandle  til  et  Skrig  dets  Tonespil 
og  Ode  Templet  i  vort  eget  Hjaerte; 
men  ogsaa  til  at  gore  det  saa  rigt 
og  mere  skont  end  noget  Elskovsdigt. 

Kaemp  aerlig  for,  hvad  du  som  Sandhed  tro'r, 
men  spild  ej  Tiden  med  en  hastemt  Klage: 
at  der  er  ingen  Sandhed  mer  paa  Jord, 
fordi  ej  straks  man  hojt  vil  for  dig  flage; 
i  Kamp  og  Stormbrus  gik  hver  Sandheds  Vejr 
den  fik  forst  ja  igennem  tusind  nej. 

Husk  paa,  du  selv  skal  gore  Livet  lyst, 
og  ikke  vente,  andr-^  skal  det  gore! 
Tag  Hverdagspligten  op,  heist  ganske  tyst, 
og  laan  det  mindste  Suk  et  venligt  Ore; 
lad  ikke  Dognets  Nipsting  fange  dig, 
men  sig,  jeg  maa  til  Arbejd  skynde  mig! 


46 

Men  kan  du  ikke  til  det  store  naa', 
bliv  ikke  modlos,  lad  ej  Haabet  fare! 
Men  pr0v  at  finde  Glaeden  i  det  smaa, 
og  frem  for  alt  din  Sjael  du  sund  bevare! 
Grib  aldrig  efter  det,  som  synes  let, 
men  g0r,  hvad  der  er  sandt  og  re"nt  og  ret! 

Var  ikke  det,  der  haanligt  blev  kaldt  smaat, 
dog  til  det  st0rste  tidt  den  skjulte  Kilde? 
og  er  ej  storst,  hvad  der  er  lint  og  godt, 
med  Glansen  af  det  rene,  barnemilde? 
Om  smaat  det  kaldes,  eller  naevnes  stort, 
hvad  gor  det,  naar  det  gode  kun  bli'r  gjort! 

Lev,  saa  du  ej  skal  rodme  for  dig  selv! 
L0n  ej  med  Bifaldssmil  det  raa  og  plumpe, 
og  laer  af  Stjaernerne  paa  Himlens  Hvaelv, 
at  vandre  stot  og  aldrig  at  forsumpe! 
Saa  faar  dit  Jordliv  Indhold  og  Vaerdi, 
og  det,  at  leve,  bliver  Poesi! 


En  Gaade. 

(Af  ,,Maleren". 


Ikke  kan  jeg  det  forklare, 
ikke  kan  jeg  det  forstaa, 
hvorfor  Fuglen  bort  skal  fare, 
hvorfor  Blomsten  visne  maa! 


47 

Hvorfor  Nattens  dunkle  Skygger 
Svober  Dagen  i  sit  S10r, 
hvorfor  alt,  hvad  Slaegten  bygger, 
synker  sukkende  og  do'r! 

Hvorfor  hver  en  sangfyldt  Sommer 
segner  traet  i  Vintrens  Favn, 
hvorfor  altid  Smaerten  kommer 
med  sit  taared0bte  Savn! 

Hvorfor  s0dest  Smil  maa  fryse 
for  de  staerke  Stormes  Magt, 
hvorfor  10nligt  jeg  maa  gyse, 
om  end  synes  uforsagt. 

Hvorfor  Haabets  Stjaerne  slukkes, 
just  naar  hojest  er  mit  Mod, 
hvorfor  Glaedens  Porte  lukkes, 
Sorgen  laenker  Haand  og  Fod! 

Hvorfor  Livets  lyse  Dr0mme 
slaas  til  Vrag  paa  n0gne  Strand, 
hvorfor  dybe,  stride  Stromme 
skiller  mig  fra  Fredens  Land! 

Altid  maa  jeg  derom  sporge, 
lytter,  laenges  efter  Svar! 
Altid  maa  jeg  10nlig  sorge, 
til  den  Gaade  vorder  klar! 


48 


Dog  jeg  tror,  den  Time  kommer, 
da  forklaret  al  Ting  staar, 
og  i  Evighedens  Sommer 
intet  Liv,  kun  Dod  forgaar. 


,,Bj serges  skal  Barnet". 

(Af  ,,Maleren".) 


Bjaerges  skal  Barnet! 
Varligt,  varligt 
tag  ham  ved  Haanden, 
kys  paa  hans  traette, 
graadtunge  Oje! 
Varligt,  varligt! 

Bjaerges  skal  Barnet! 
Stille,  stille 
skal  du  ham  vugge 
trygt  ved  dit  Hjaerte, 
indtil  han  slumrer 
stille,  stille! 

Bjasrges  skal  Barnet! 
Kaerligt,  kserligt 
kald  ad  det  bedste 
dybt  i  hans  Hjaerte! 
Vi'  ham  til  Livet 
kaerligt,  kaerligt! 


49 
Den  forelskede. 


De  sige,  jeg  skal  taenke  dybt  og  Isenge, 
for  jeg  hestemmer  mig  og  gor  mit  Valg; 
hvor  kan  jeg  tsenke,  naar  jeg  kun  kan  elske? 
Og  Kserlighed  er  dog  ej  K0b  og  Salg! 

Aa,  det  at  sidde  stille,  regne  efter, 

og  Sagen  ret  fra  alle  Sider  s6 

og  tage  den  ret  praktisk  og  fornuftig!  - 

Fornuftig!  —  nej,  jeg  tro'r,  at  jeg  maa  le! 

Jeg  vil  ej  granske,  gruble  og  sondere, 
naar  al  Ting  i  mig  kun  er  bare  Sang; 
nej,  jeg  vil  elske,  elske  —  intet  andet, 
saa  taenker,  grubler  jeg  en  anden  Gang. 

Min  Lykketrang  det  he'll  og  fuldt  kan  mode, 
for  mig  er  Kaerligheden  Livets  Lyst; 
maaske"  der  er  langt  storre  Herligheder, 
men  jeg  bar  nok,  naar  den  bo'r  i  mit  Bryst! 


Den  barnlige  Tro. 

(Af  ,,Sejrende  Krasfter".) 


I  det  lonlige  Dyb,  hvor  der  aldrig  er  Ro, 

der,  hvor  Tankerne  gro 

for  i  Lyset  at  bo, 
der  hviler  i  Stilhed  den  barnlige  Tro. 


5Q 

I  det  travlsomme  Liv,  hvor  der  sjaelden  er  Ro, 

der  hvor  Tornene  gro, 

og  hvor  Sorgerne  bo, 
der  styres  vi  bedst  af  den  barnlige  Tro. 

Ved  den  duggede  Grav,  hvor  de  dode  faa'  Ro. 

de"r,  hvor  Skyggerne  gro, 

og  hvor  Taarerne  bo, 
der  sejre  vi  kun  ved  den  barnlige  Tro. 

I  den  himmelske  Borg,  hvor  der  evig  er  Ro, 

de"r,  hvor  Glsederne  gro, 

og  hvor  Englene  bo, 
der  sp0rges  der  kun  om  den  barnlige  Tro. 


Skoven  fortaeller. 


I  Maj,  da  jeg  stod  klaedt  som  Brud 

i  Kjolen  Iysegr0n, 

da  kom  fra  Byen  de  her  ud 

og  sagde,  jeg  var  k0n. 

Da  sendte  Solen  mig  sit  Kys, 
og  Fuglen  sang  saa  glad, 
og  Himlen  smilte  Lys  i  Lys 
med  Nattens  Stj«rnerad. 

Her  Barnet  kom  fra  Gadens  St0v 
og  hojt  i  Jubel  sprang: 


,,Aa  nej,  hvor  dejligt  er  dit  Lov, 
du  ksere  Skov!"  det  sang. 

Saa  mangen  stille  Aftenstund 

de  elskende  jeg  saa' 

med  Kind  mod  Kind  og  Mund  paa  Mund 

herude  trygt  at  staa. 

I  Maaneskin  Poeten  gik 
og  digted  til  min  Pris, 
fortalte  med  forelsket  Blik, 
her  var  bans  Paradis. 

Til  tusind  Blomster  gav  jeg  Ly, 
de  nikked  til  mig  sodt, 
de  stod  saa  trygt  for  Sol  og  Sky, 
og  Graesset  var  saa  blodt. 

Men  Vaaren  gik  og  Somren  med, 
selv  Fuglen  nys  floj  bort, 
min  Ungdoms  rige  Herlighed 
floj  med,  —  den  var  kun  kort? 

Nu  Solen  sjaelden  bar  et   Kys 
tilovers  me"r  for  mig, 
og  Himlen  er  ej  naer  saa  lys, 
selv  Stjaernen  gemmer  sig. 

Og  al  min  Blomster-Dejligbed 
bar  Frosten  aandet  paa, 


52 

jeg  drysser  sagte  Lovet  ned 
paa  deres  Grave  smaa. 

Poeten  gaar  ej  me"r  her  ud, 
bar  mig  ej  mere  kaer, 
ban  Snue  faar  af  al  den  Slud 
og  bliver  tor  og  tvaer. 

De  elskende  forlaengst  er  gift, 
og  snart  der  ventes  smaa, 
og  af  og  til  der  er  en  Rift 
i  deres  Himmel  blaa. 

Men  skal  end  baade  Frost  og  Sne 
mig  knuge  i  sin  Favn, 
jeg  v6d,  igen  vil  Vaaren  16 
bag  alle  Vintersavn. 

Mit  gule  L0v  jeg  laegger  glad 
paa  Jordens  nogne  Bryst, 
jeg  ve"d,  at  selv  mit  mindste  Blad 
staar  op  i  Ungdomslyst. 

At  under  Lovet,  lunt  og  b!0dt, 
sig  Livet  folder  ud, 
at  naeste  Vaarsol  mig  genfodt 
igen  vil  s6  som  Brud. 


53 
Savnet. 

Skulde  jeg  onske  dig  bort,  mit  Savn, 

med  dit  alvorlige  Oje? 

Skulde  jeg  vende  mig  fra  din  Favn, 

lade  med  Dognet  mig  noje? 

Skulde  jeg  onske,  du  aldrig  kom, 

kaldte  mig  stille  til  Siden, 

viste  mig,  Lykken  er  hul  og  torn, 

naar  den  kan  nojes  med  Tiden? 

Nej,  du  skal  vaere  min  fuldtro  Yen, 
paa  hvem  jeg  belt  ud  kan  lide! 
Og  du  skal  vaere  min  Folgesvend, 
jeg  er  saa  tryg  ved  din  Side: 
midt  i  min  Glaede  hos  mig  du  bo, 
ej  for  min  Glaede  at  slore, 
men  for  ad  Lasngslernes  lyse  Bro 
hojere  op  mig  at  fore. 

Savn,  som  et  altid  rindende  Vaeld 

du  i  mit  Hjaerte  skal  flyde, 

minde  mig  om  min  Evighedsgaeld, 

Livet  er  ej  kun  ,,at  nyde"; 

e*n  Gang,  jeg  ve"d  det,  vil  som  en  Sky 

du  for  mit  Oje  hensvinde, 

naar  i  Opstandelsens  Morgengry 

Laengsel  og  Savn  bliver  Minde. 


Hjemlsengsel. 

(California  1882.) 


O  loft  mig  op,  i  Bjasrge  blaa, 

at  jeg  kan  naa 
at  se  et  Glimt  af  Fsedrelandet 

bag  ved  Vandet, 
med  Fa'r  og  Mo'r  og  alt  del  andet! 

0  beer  mig  ud,  I  Bolger  blaa, 

som  sagte  slaa, 

at  jeg  kan  naa  de  kendte  Strande 
og  laa  lande 

1  Hjemmet  bag  de  dybe  Vande. 

O  tag  mig  med,  du  lette  Fugl, 

som  fra  dit  Skjul 
med  Lovsang-Toner  hojt  dig  hsever 

og  bortsvaever,  — 
mit  Hjaerte  og  sin  Vinge  kraever! 

O  stands  en  Stund,  rodmusset  Sky, 

jeg  med  vil  fly 
til  skovklaedt  Klint  ved  Danmarks  Sunde, 

hvor  de  blunde, 
de  Minder  smaa  med  Fuglemunde. 

O  Herre  Gud!  o,  mag  det  saa, 

at  jeg  dog  maa, 
mens  disse  matte  Lys  end  brsende, 

didhen  vende, 
hvor  jeg  mit  Barndomshjem  kan  kende! 


_55_ 
,,Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark?" 


Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark, 
hvor  al  Ting  runder  sig  blodt, 
hvor  /Eblet  og  Barnets  Kinder 
med  Rosen  kappes  i  rodt? 
Hvor  er  der  saa  gyldne  Agre, 
slig  jublende  Laerkesang? 
Hvor  ejer  vel  Elskovs  Tale 
en  blodere  Hjaerteklang? 

Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark, 
hvor  alt  er  saa  jaevnt  og  mildt, 
hvor  ingen  trodsige  Fjaelde 
sig  taarne  mod  Himlen  vildt? 
Hvor  staar  saa  pr^gtige  Boge, 
som  ned  til  den  danske  Fjord? 
Og  kender  du  rigere  Skovbund, 
end  hvor  Skovmaerkerne  gro'r? 

Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark, 
med  slig  en  Helligdagsfred, 
hvor  hele  Naturen  synes 
at  hviske  om  Kaerlighed? 
Hvor  Kvinden  ikke  os  blaender 
med  g!0dende  Skonhedspragt, 
men  staar  med  Kaermindens  Ynde 
ved  Barneminderne  Vagt. 

Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark! 
Hvor  bo'r  man  saa  hint  og  trygt? 


Og  hvor  bar  Saga  sig  st0rre 
og  stoltere  H0jsal  bygt? 
Hvor  vajer  en  renere  Flagdug 
med  store  Minder  i  Gem? 
Kun  faa  er  de  h0je  Borge, 
men  mange  de  lyse  Hjem! 

Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark, 

hvo  bar  vel  haardere  lidt? 

Men  gennem  Slaget  bar  Folket 

til  videre  Syn  sig  stridt! 

Jeg  synger  af  bele  mit  Hjserte, 

sk0nt  vidt  jeg  i  Verden  fo'r: 

hvor  er  der  et  Land  som  Danmark, 

min  egen,   velsignede  Mo'r! 


Hvorleies  er  der  i  Danmark? 

(Sennen,  fedt  i  Amerika,  sperger;  Faderen  svarer.) 

Hvorledes  er  der  i  Danmark? 

—  Et  Land,  hvor,  for  F0den  at  bjaerge,  der  slides, 

men  hvor  man  om  Guldet  ej  rives  og  bides; 

et  Land,  hvor  til  Sang  og  til  Leg  man  bar  Stunder, 

og  derfor  i  Livskampen  faa  bukker  under, 

hvor  dybt  der  maa  plojes, 

med  lidt  man  maa  n^jes, 
men  hvor  til  del  lille  Tilfredsheden  fojes: 
se,  saaledes  er  der  i  Danmark! 


57 

Hvorledes  er  der  i  Danmark? 
—  De"r  m0der  det  lyse  du  nede  og  oppe, 
i  Pigernes  Blik  og  i  Bogenes  Toppe; 
og  lys  er  den  jaevne,  tiohjaertige  Tale, 
og  lyse  er  Marker  og  Hoje  og  Dale; 

de  blaanende  Sunde 

som  Solpletter  blunde 
og  svobe  sig  kaelent  om  Enge  og  Lunde: 
se,  saaledes  er  der  i  Danmark! 

Hvorledes  er  der  i  Danmark? 
—  Et  Land  uden  Fjaelde  med  trodsige  Tinder, 
med  retskafne  Maend  og  med  flittige  Kvinder: 
ej  Floderne  svulme  til  rivende  Stromme, 
kun  legende  Baekke,  hvor  Aakander  dromrne; 

i  Skovskjulets  Ynde 

Smaakilderne  skynde 

sig  sammen  med  Droslerne  hojt  at  forkynde: 
at  saaledes  er  der  i  Danmark! 

Hvorledes  er  der  i  Danmark? 
-  Et  Land  uden  ode,  tungsindige  Vidder, 
i  Engen  gaar  Storken  saa  strunk  som  en  Ridder, 
og  selv  paa  den  stille,  alvorlige  Hede 
den  livsglade  Laerke  bar  bygget  sin  Rede: 

indsmigrende  s0de, 

betagende  b!0de, 

dig  skovgemte  Nattergal-Toner  vil  mode: 
se,  saaledes  er  der  i  Danmark! 


58 

Hvorledes  er  der  i  Danmark? 

—  Et  Land,  hvor  ej  nogen  paa  Raenker  vil  sk0nne, 

hvor  Kongen  er  tryg  i  den  fattigste  Ronne, 

som  Nordlysblink  flammer  dets  Minder  og  Sage 

med  herlige  Helte  og  daadrige  Dage! 

Derfor,  lad  os  aere 

det  Navn,  som  vi  baere, 
og  stolt  af  vor  Moder,  vor  Ungdom  yi  laere: 
at  saaledes  er  der  i  Danmark! 


Ssellsencieren,  Fynboen  og  Jyden. 


Der  sad  tre  Venner  ved  breden  Bord, 
og  mens  de  Krusene  tomte, 
med  Blus  paa  Kinden  og  store  Ord 
enhver  sin  Hjemstavn  beromte. 

De  sammen  sad  i  det  fjaerne  Vest, 
hvor  mangt  og  meget  maa  proves, 
men  Mindet  sad  som  den  fjerde  Gaest 
om  Hjemmet,  hvor  Bogen  10ves. 

Vildt  Sneen  ude  paa  Praerien  fog, 
de  talte  med  hojrostet  Stemme, 
af  stumpede  Fiber  de  vasldigt  rog 
og  syntes  de  vare  derhjemme. 

,,Hos  os  vi  Konge  og  Rigsdag  har; 
ti  er  det  jo  klart  som  Dagen", 


59 

saa  maelte  en  skikkelig  Saellandsfa'r, 
,,at  Sselland  er  Hovedsagen. 

,,Og  hvem  bar  som  vi  et  Oresund! 
Man  over  til  Sverrig  kiger! 
Og  konnere  end  vor  Bogelund 
er  kun  de  saellandske  Piger". 

En  vsever  Fynbo  nu  hojt  udbrod: 
,,Nej,  Fyen  er  Danmarks  Have: 
ti  hvor  er  Humlen  vel  mere  sod 
og  Mundtojet  me"r  i  Lave? 

,,Om  vi  bar  Skonhed?  —  jo,  paa  det  Lav! 
-men  ikke  mere  jeg  siger: 
I  ve"d,  jeg  er  nede  fra  Svendborg  av', 
og  de"r,  kan  I  tro,  vi  bar  Piger!" 

,,Ho,  ho!"  lo  Jyden  nu  tor  og  bred, 
,,dog  Jylland  er  det,  der  batter! 
Det  andet  er  jo,  som  alle  ve\l, 
ej  mere  end  et  Par  Klatter. 

.,Maask6  er  Jyden  lidt  sejg  og  s6n, 
ban  ligner  i  mangt  sin  Hede! 
Fra  Danevirke  til  Skagens  Gre"n 
ban  staar  paa  Vagt  for  vor  Rede!" 

Der  blev  lidt  stille,  til  paa  en  Gang 
de  alle  en  Sang  istemte; 


6o 


det  var  he'll  saert,  ved  den  gamle  Sang 
hver  af  dem  ,,sit  eget"  glemte: 

,,Der  er  et  yndigt  Land 
det  staar  med  brede  Bege, 
naer  salten  Osterstrand; 
det  bugter  sig  i  Bakke,  Dal, 
dels  Navn  er  gamle  Danmark, 
og  det  er  Frejas  Sal". 

Der  sad  de  Venner  ved  breden  Bord, 
forlaengst  var  Krusene  t0mte, — 
med  Bins  paa  Kinden,  men  uden  Ord 
om  Faedrelandet  de  dromte. 


Kom  med. 

Det  er  ikke  sandt,  naar  de  sige,  vort  Sprog 

det  bar  ingen  Fremtid  i  Vente! 

De  sagde  det  ej,  hvis  de  kendte  det  Guld, 

de  kan  i  dets  Skatkammer  hente! 

Men  kom,  lad  os  flokkes  om  Faedrenes  Flag 

med  Tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 

Det  er  ikke  sandt,  at  vi  skal  kaste  bort, 

hvad  Gud  os  bar  givet  som  danske! 

Vi  kan  og  vi  vil  i  Amerika  bo, 

foruden  os  selv  at  forvanske! 

Saa  kom,  lad  os  flokkes  om  Faedrenes  Flag 

med  Tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 


6i 

Men  kaste  vi  bort,  hvad  fra  H jemmet  vi  fik, 

hvad  kan  vi  Amerika  byde? 

Saa  bar  vi  til  Frerntidens  msegtigste  Folk 

jo  intet,  slet  intet  at  yde? 

Nej,  kom,  lad  os  flokkes  om  Faedrenes  Flag 

med  Tro  paa  den  s'.gnede,  sejrende  Dag! 

Og  sig  ikke  gnaven:   lad  mig  vsere  fri; 

ti  hvad  kan  det  hele  vel  nylte! 

Kom  med,  du  skal  se,  det  gi'r  Udsigt  og  Mod, 

her  er  ingen  Bjaerge  at  flytte! 

Nej,  kom,  lad  os  flokkes  om  Faedrenes  Flag 

og  tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 

Se,  de"r  er  til  hver  af  os  Arbejdet  lagt: 
sig  ej,  at  det  lidet  kun  vejer, 
at  tjene  det  frieste  Land  paa  vor  Jord 
med  alt,  hvad  som  danske  vi  ejer! 
Derfor  lad  os  flokkes  om  Faedrenes  Flag 
med  Tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 

Og  dertil  jeg  kald^ r  dig,  lystige  Svend, 

og  dig,  som  bar  ksempet  i  Bruset! 

Og  dertil  jeg  kalder  dig,  Pigelil  skon, 

og  dig,  der  er  ,,Livet  i  Huset"! 

Ja,  kom,  lad  os  flokkes  om  Faedrenes  Flag 

med  Tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 

Lad  ikke  det  hele  i  Lojer  gaa  op, 

vi  skal  ikke  Dansetrin  traede, 

at  snakke  og  pja-nke  det  vaerger  ej  Liv, 


62 


det  skaber  ej  blivende  Glsede; 

nej,  kom,  lad  os  flokkes  om  Fsedrenes  Flag 

med  Tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 

Ja,  tro  mig,  det  er  dog  saa  frydefuldt  stort 

og  vaerd  alt  det  bedste,  vi  ejer, 

at  hjaelpe  sit  Folk  til  at  finde  sig  selv 

og  hjselpe  det  gode  til  Sejer; 

saa  lad  os  da  flokkes  om  Fsedrenes  Flag 

med  Tro  paa  den  signede,  sejrende  Dag! 


Mit  Folk  i  Amerika. 

(Af  ..Solglimt".) 


O,  mit  Folk!  om  du  kunde  det  se~, 
at  de  fremmede  ad  dig  kun  16, 

naar  du  dit  eget 

trolost  bar  sveget, 
og  fra  din  Gerning  Aanden  er  veget, 

Talen  er  klanglos  og  torn! 

Der  er  ingen,  som  agter  den  Mand, 
der  kan  laste  sit  Faedreneland; 

den,  som  ej  hsedre 

vil  sine  Faedre, 
tro'r,  at  ban  taekkes  andre  des  bedre, 

ynkes  dog  kun  som  en  Nar. 


Den,  sotn  tro'r,  man  vil  kalde  ham  ,, smart' 
naar  ban  kan  skifte  Ham  i  en  Fart, 

sikkert  skal  finde, 

Glansen  vil  svinde, 
tynd  bliver  .^Eren,  som  ban  vil  vinde 

ved  at  forlade  sit  Folk. 

Nej,  du  vinder  til  Lykken  ej   frem 
ved  at  spotte  dit  Sprog  og  dit  Hjem; 

Hjaertet  vil  klage: 

giv  mig  tilbage 
det,  som  du  turde  letsindig  vrage, 

f0r  bliver  ej  du  dig  selv! 

Og  paa  den,  som  foragter  sin  Mo'r, 
er  der  ingen,  som  synderlig  tro'r, 

hvad  ban  end  siger, 

Tanken  dog  stiger: 
den,  som  sin  Moder  haaner  og  sviger, 

sviger  i  andet  ve)  og! 

Du  skal  agte  det  Land,  hvor  du  bo?r, 
netop  ved,  at  du  agter  din  Mo'r! 

Frernmede  Skikke 

domme  du  ikke, 
men  af  dit  eget  Baeger  du  drikke, 

rakt  dig  af  Moderens  Haand! 

Under  Stjasrner  og  Striber  vi  bo, 
vi  vil  tjene  det  aerligt  og  tro! 


64 

Frem  vil  vi  staevne, 
som  vi  kan  sevne, 

frem  mod  det  storste,  Aanden  kan  nsevne, 
Hjaertet  kan  tage  i  Favn! 

Det  skal  SB'S,  paa  en  Fremtid  vi  tro'r 
for  vort  Folk  paa  Amerikas  Jord! 

Kom  lad  os  vsere 

med  til  at  bsere 
Ste"n  til  det  Tempel,  hvor  med  vi  aere 

L/andet,  vi  kaared  til  Hjem. 

Og  det  Tempel  er  Hjemkaerlighed; 
lad  os  Isegge  den  Grundtanke  ned, 

at  vi  maa  samle 

os  om  det  gamle, 
hvis  ej  det  ny,  vi  bygge,  skal  ramie! 

Mindet  er  Fremtidens  Mo'r. 


Hjemkomst. 


Hvor  underligt,  igen  at  staa 
paa  kendte  Sted  og  taenke  paa, 
at  her  det  var,  hvor  Moders  Favn 
gav  Bod  for  mine  Barnesavn, 
at  her  jeg  horte  f0rste  Gang 
den  R0st,  der  sodest  for  mig  klang; 
forlaengst  den  tav,  men  Mindet  her 
med  milde  Ojne  paa  mig  se"r! 


65 

Hvor  tit  til  denne  Bakketop 
jeg  dog  som  Dreng  bar  kravlet  op, 
deroppe  Verden  blev  saa  stor, 
og  Vinden  frisk  forbi  mig  fo'r; 
de"r  ligger  Skoven,  hvor  jeg  gik 
og  mange  sode  Jordbaer  fik, 
og  fik  en  Sommer-Aftenstund 
det  forste  Kys  af  hcndes  Mund! 

Ved  Skoven  er  den  samme  Eng, 

der  gaar  den  samme'Hyrdedreng; 

ak  nej !  —  den  Dreng,  jeg  kendte,  gaar 

hist  ovre,  ban  bar  hvide  Haar! 

Se,  Solen  smiler,  dyb  og  blaa, 

som  da  jeg  sidst  dernede  laa 

og  skrev  mit  f0rste  Elskovsdigt, 

og  alt  var  lyst  og  skont  og  rigt! 

D£r  er  den  muntre,  klare  Baek, 

og  Mosen  hist  —  min  Barndoms  Skraek; 

s^,  lys  i  Solen  Kirken  staar, 

saa  rank,  trods  mange  hundred  Aar,  — 

og  denne  gamle,  lave  Gaard, 

hvor  Hyld  og  Humle  Taget  naa'r, 

den  var  mit  Hjem,  derfra  jeg  gik 

i  Verden  ud  med  frejdigt  Blik. 

Her  er  saa  fredeligt  og  tyst 
paa  denne  venlig  blode  Kyst, 
jeg  synes  nsesten,  al  Ting  staar, 
som  rejste  jeg  herfra  i  Gaar; 


66 


selv  Storkereden  se"r  jeg  hist, 
bestemt  som  da  jeg  saa'  den  sidst; 
da  stod  jeg  i  min  forste  Vaar, 
nu  staerkt  det  ned  ad  Bakke  gaar! 

Til  fjaerne  Lande  bort  jeg  drog, 

tog  fremmed  Skik  og  fremmed  Sprog 

og  glemte  i  den  staerke  Strom 

kun  alt  for  tidt  min  Barndoms  Drom! 

Et  vildt,  uroligt  Liv  det  blev, 

paa  /Eventyr  omkring  jeg  drev; 

men  under  D0gnets  travle  Jagt 

stod  Barnemindet  trofast  Vagt. 

Saa  skod  der  op  et  msegtigt  Savn, 
det  slynged  sig  om  Hjemmets  Navn, 
jeg  maatte  se  den  kendte  Strand, 
mit  eget  gamle  Faedreland! 
Nu  staar  jeg  her  med  dugget  Blik, 
men  faar  en  Livsens  Styrkedrik 
og  nyder  Glaeden  dyb  og  stor, 
som  kun  i  rene  Minder  bo'r. 

Nu  er  jeg  gammel  ,  tnet  og  graa, 
og  snart  vil  Aft'nen  falde  paa, 
men  Gud  har  vaeret  mig  fuldgod, 
tilvisse  me"r,  end  jeg  forstod; 
han  fra  min  Barndoms  Morgenskaer 
til  denne  Time  var  mig  naer, 
jeg  knseler  paa  min  Faedrejord 
og  beder  tyst  et  Facervor! 


67 
Nybyggerens  Sang. 


,,Den  graeder  ej  for  Guld, 
som  aldrig  Guld  mon  eje", 
som  kun  i  Stov  og  Muld 
gik  ad  de  flade  Veje,  - 
saa  graeder  den  og  ej 
for  Savn  af  Kirkeglaede, 
som  ej  paa  Kirkevej 
bar  havt  sin  Lyst  at  traede. 

Vi  tog  fra  Hjemmet  med 
en  Skat  af  rige  Minder, 
og  tit,  naar  Sol  gaar  ned, 
hos  dem  vi  Lysning  finder; 
de  lofte  hojt  vort  Sind 
som  lyse  Laerketoner; 
og  kysse  blodt  vor  Kind 
som  Pust  fra  Skovens  Kroner. 

I  Vestens  rige  Land 
med  sine  Folkestromme, 
med  Guld  paa  hviden  Strand 
og  stolte  Fremtids-Dromme, 
staar  mangt  et  Arnested 
af  danske  Haender  bygget, 
i  stille  Praeri'-Fred, 
af  Storskov  overskygget. 

Vel  Haanden  barket  blev 
og  Ryggen  krum  og  bojet, 


68 

og  haardfort  Arbejd  skrev 

sit  faste  Traek  i  Ojet, 

for  Hjemmet,  kont  og  lyst, 

stod  mellem  gyldne  Vange: 

og  endnu  svobes  tyst 

i  Vemod  vore  Sange. 

Vi  savner  Klokkens  Klang 
midt  i  vor  Sondags-Stilhed, 
vi  savner  Kirke^ang 
med  al  dens  Fred  og  Mildhed, 
vi  savner  vort  Gudshus, 
hvor  paa  den  danske  Tunge 
igennem  Dognets  Brus 
vi  bede  kan  og  sjunge. 

Vi  laegge  trygt  vort  Savn 
og  vore  Haab  og  Dromme 
i  Hjaertebonnens  Favn, 
og  ej  i  Glemsels  Stromme; 
saa  vokser  Viljen  frem, 
der  mere  vil  end  graede, 
og  snart  vort  Kirkehjem 
vi    hilse  hojt  med  Glaede. 

Naar  da  en  Salmesang 
derinde  fra  skal  lyde 
ud  over  Mark  og  Vang, 
med  Taarer  vi  os  fryde; 


69 

mens  Klokken  ringer  Fred, 
Guds  Fred  ved  Solbjaergscide, 
vil  Savnet  knaele  ned 
med  Smil  ved  Laengslens  Side. 


Den  unge  Nybyggers  Sang. 


Der  er  en  Pige,  saa  lys  som  Dagen. 
det  hele  ,, Country"  bar  ikke  Magenl 
Og  hun  bar  Ojne  saa  sommerblanke, 
de  tog  min  Drom  og  min  hele  Tanke. 

Men  jeg  vil  synge  og  jeg  vil  danse, 
og  naeppe  kan  jeg  mit  Arbejd  sanse; 
ti  hun  har  hvisket  mig  i  mit  Ore. 
at  hun  vil  mig  og  kun  mig  tilhore! 

At  hun  til  Vaaren  vil  til  mig  flytte 
og  dele  med  mig  min  Praeri'hytte: 
hvor  jeg  skal  plante  og  saa'  og  ploje 
og  drikke  Solskin  af  hendes  Oje! 

Vi  faa'  lidt  Sko viand  —  et  dejligt  Stykke! 
Og  hver  Dag  vokser  vor  unge  Lykke 
i  Sol  og  Kegn,  som  vor  Herre  sender, 
ban  signer  hendes  og  mine  Haender. 

Saa  vi  en  Tur  hjem  til  Danmark  tage, 
og  gamle  Mo'r  faa  vi  med  tilbage, 


7Q 

og  saa  en  Guldskat  af  rige  Minder 
en  Borneskare  med  rode  Kinder. 

Vor  Jord  er  bedst  dog  af  alle  Kloder, 
naar  gamle  Mo'r  bliver  Bedstemoder! 
Hurra  for  Gilder,  der  bli'r  paa  Farmen, 
naar  him  staar  lys  med  en  Glut  paa  Armen! 


Samler  eder  sammen. 

(1876) 


Har  vi  Raad  i  dyre  Tid 

til  at  ode  Liv? 

Folkehaabet  kraever: 

kast  hen  al  smaalig  Kiv! 

Slutter  Kreds  og  staar  fast,  alle  danske|Msend, 
synger,  danske  Piger,  Moders  Sang  igen ! 

Enes,  alle  Hjaerter  nu! 
Viljer,  store,  smaa! 
Kom,  I  spredte  Krsefter! 
til  Maalet  skal  vi  naa. 

Selv  om  Maalet  ligger  fjaernt, 
hojt  paa  Fjaeldetop,  - 
varme  Hjaerter  bane 
dog  kaekt  en  Vej  derop. 

Men  er  Maalet  ikke  dog 
blot  et  Svaermeri? 
Er  ej  med  det  danske 
det  her  til  Lands  forbi? 


Vi  er  intet  Svsermerlag, 
ingen  Oprorsflok! 
Ikke  saa  fortroldet, 
at  vi  ,,os  selv  er  nok!" 

Nej,  hvad  godt  og  sandt  og  skont 
her  der  vokser  frem, 
fylde  skal  og  gyldne 
de  tusind  danske  Hjem. 

Men  det  Liv,  som  Gud  os  gav, 

leve  vi  dog  heist! 

Vi  vil  Aandens  Skatte 

fra  Undergang  s6  frelst! 

For  vort  Sprog  og  Faedres  Arv 
staa  vi  frem  som  'I  oik, 
vi  er  skilt  fra  Danmark, 
ej  fra  det  danske  Folk! 

Stjaerneflaget  skaemmes  ej 
ved  vort  Dannebrog! 
Ham  ej  Fremgang  folger, 
der  blues  ved  sit  Sprog! 

Ej  til  Graad  og  Jordefaerd 
for  vort  Folkehaab 
kalde  vi,  men  baere 
det  frem  til  Pinsedaab. 


72 

Kommer  nu,  hver  Ungersvend! 

Komrner,  Piger  sniaa! 

Kommer  Msend  og  Kvinder 

med  B0rn  og  Gubber  graa! 

Slutter  Kreds  og  staar  fast  med  et  frejdigt  Sind, 
og  til  Folkets  Rejsning  vier  eder  ind! 


Kald  mig  ad  de  unge. 


Kald  mig  ad  de  unge 
med  den  staerke  Tro, 
der  til  hoje  Stjaerner 
bygge  kaekt  en  Bro, 
som  ej  klogtigt  skille 
Livets  Daad  og  Drom, 
men  t0r  vove  Farten 
selv  mod  Vind  og  Str0m! 

Kald  mig  ad  de  unge 
med  det  lyse  Haab, 
som  ej  Fanen  saenke 
for  det  haese  Raab, 
Svaermens  Raab,  der  lyder: 
Livet  er  kun  Pjat, 
og  det  hele  ender 
i  den  sorte  Nat! 

Kald  mig  ad  de  unge, 
som  for  Kaerlighed 


73 

Livet  selv  tor  vove, 
sjungende  derved! 
Som  for  alt  det  skonne 
0je  bar  og  Sind: 
Blomst  og  Fugl  i  Skove, 
Pigens  blode  Kind! 

Kald  mig  ad  de  unge, 
dem,  som  noget  vil, 
og  som  ej  for  Penge 
Livet  sa3tte  til; 
som  vil  me'r  end  sove, 
spise,  drikke  taet, 
som  vil  kaste  Handsken 
til  alt  raat  og  slet. 

Kald  mig  ad  de  unge, 
som  i  Vesterled 
deres  gamle  Moder 
kont  vil  kendes  ved; 
som  ej  dumstolt  vrage 
Faedres  Ssed  og  Sprog, 
men  ved  Stjaeineban'ret 
plante  Dannebrog. 

Kom  saa  med,  I  unge, 
som  til  Daad  bar  Trang! 
Kom  i  sluttet  Raekke, 
kom  med  Lys  og  Sang! 


Samlet  lad  os  vserge 
vore  Faedres  Arv, 
samlet  lad  os  tjene 
Folkets  Trang  og  Tarv! 


Til  mit  Folk. 

(At  ..Solglimt".) 


O,  kunde  jeg  give,  mit  Folk,  dig  en'_Sang, 
som  greb  dig  med  Mindernes  lokkende  Klang! 

og  blev  det  min  sidste,  — 

jeg  vilde  det  friste, 
naar  bare  den  kaldte  dig  vaagen, 
og  blev  dig  et  Blus  gennem  Taagen! 

Da  vilde  jeg  synge,  til  0jet  blev  lyst, 

og  Hjaertet  slog  svulmende  stort  i  dit^Bryst, 

til  Kinderne  brsendte, 

naar  Tonerne  taendte 
Begejstringens  lid  i  dit  Hjaerte, 
og  Faedrenes  Drapa  du  laerte. 

Men  lad  mig  dog  male  med  glodende  Ord, 
vor  ksere,  vor  gamle,  velsignede  Mo'r, 

med  blaanende  Sunde 

og  skyggende  Lunde, 
til  lys  for  din  Sjael  hun  fremtrceder, 
imens  du  saa  sagtelig  graeder. 


75 

Ej  Troskab  det  er  mod  det  Land,  hvor  du  bo'r, 
at  vokse  saa  fast,  at  du  glemmer  din  Mo'r! 

Hvor  Danebrog  aeres, 

ej  lavere  basres 

det  Flag,  som  bar  Stjaerner  og  Striber, 
nej,  fastere  om  det  du  griber. 

Ja,  naar  du  slaar  Folge  med  fribaarne  Maend, 
saa  husk,  du  kom  hid  ej  som  trselbunden  Svend; 

i  Danmark,  det  lille 

og  venlige,  stille, 
paa  Voverne  Friheden  gynger 
og  hojt  over  Agrene  synger. 

I  Skov  og  paa  Prasrie  byg  dine  Hjem, 
og  kaemp  med  de  bedste  dig  videre  frem: 

dog  det  du  kun  aevner, 

naar  fremad  du  staevner 
med  Troskab  mod  Faedrenes  Minde, 
trods  alle  de  fremmede  Vinde. 

Ja,  vaerne  du  skal  om  din  Faedrenearv, 
har  ellers  du  Oje  for  Fremtidens  Tarv, 

kun  da  vil  du  vaere 

i  Stand  til  med  ^Ere 
at  tjene  det  Land,  du  skal  bygge 
i  Lincolns  og  Washingtons  Skygge. 

Ti  mer  skal  du  finde  end  Glemsel  og  Grav 
herovre,  mit  Folk,  bag  det  brusende  Hav; 


din  Skflerv  skal  du  give 
til  det,  som  skal  blive 
det  maegtigste  Folk  under  Solen, 
fra  Golfen  og  lige  til  Polen. 


Brobygning. 

(Skrevet  1898.) 


Nys^fik  vi  Bud  derhjemme  fra: 
nu  vil  vi  Broen  faeste, 

med  stolt  Hurra 

vi  kommer  da 
derover  til  Amerika, 

—  vi  elsker  jo  vor  Naeste!  — 
Vi  bringer  Kunst  og  Poesi 
og  andet  saadant  Pilleri, 
som  her  vi  gaar  og  vader  i, 

vi  blanke  Dollars  faar  — •  til  faelles  bedste. 

—  Men  bygger  Kraemmerklogt  da  Bro 
og  ikke  Hjaerter  varrne, 

hvor  lyskaer  Tro 

faar  Lov  at  gro? 
Til  Liv  at  fostre  skal  der  jo 
dog  me'r  end  staerke  Arme! 
Og  st?erkest  er,  jeg  sikkert  tro'r, 
endnu  det  Kaerlighedens  Ord, 
hvori  al  Livsens  Glsede  bo'r, 
om  nok  saa  mange  Dvaergesjaele  larme. 


77 

Hvert  Elskovsdigt,  hver  Vuggesang 
i  Broen  er  en  Planke; 

hver  Laengselstrang, 

naar  Mindet  klang 
og  som  en  skovgemt  Kilde  sprang, 
er  runde  Buer  blanke; 
hver  Stordaad,  Saga  melder  om, 
hvert  Ord  fra  Hjsertets  Helligdom, 
som  Dannebrog  fra  Himlen  kom 
og  bliver  Broens  Filler,  stolte,  ranke. 

-  Et  Ord  til  dig,  hvis  Vugge  stod 
paa  Danmarks  lyse  Vange: 

glem  ej  din  Rod, 

din  Arv  fuldgod, 
men  aer  din  Moder,  du  forlod, 
gem  hendes  Sagn  og  Sange! 
Tro  bare  ej,  det  gaelder  om 
at  dolge,  fra  hvad  Plet  du  kom 
og  gore  forst  til  Gavns  dig  torn, 
for  du  kan  Lykkens  vimse  Guldfugl  fange. 

Fuldmange  tog  den  Elverdrik, 
hvor  kunde  de  den  tomme? 

saa  Lyst  de  fik 

til  fremmed  Skik 
og  re"nt  fra  Sans  og  Samling  gik 
paa  Glemsels  dybe  Stromme! 
Saa  Modersmaalet  de  forlod, 
for  noget  andet  de  forstod, 
og  traadte  haanlig  under  Fod 
hver  Mindets  Blomst  med  Lsngsler  og  med  Dromme! 


7S 

Men  vi  maa  me"r  end  ved  et  Sold 
en  ,,Skaal  for  Danmark"  bringe; 

mod  mangen  Trold 

skal  bygges  Void, 

mod  Logn  og  Blaendvaerk  loftes  Skjold 
og  Sandheds  blanke  Klinge; 
har  kloge  Folk  end  sagt  saa  tit, 
at  man  med  Sandhed  naar  ej  vidt, 
at  Danskhed  spillet  har  Fallit,  - 
vi  dog  med  Modersmaalets  Klokker  ringe! 

Og  sporger  man,  hvad  nytter  det? 
Her  sker  dog  intet   Under! 

Er  Taagen  tset, 

Humoret  slet, 

jeg  tro'r  endda  paa  Livets  Ret 
og  ve"d,  det  gaar  ej  under. 
Hjemkaerlighedens  lyse  Bro 
vi  bygge  vil  med  med  frejdig  Tro, 
og  ud  i  Livet  skal  det  gro, 
hvad  der  i  Folkehjaertet  dybest  blunder. 


Nybyggeren. 

(Af  ,,Solglimt".) 


Jeg  falder  ofte  saa  saert  i  Tanker, 

og  Savn  og  Laengsel  paa  Hjaertet  banker, 

og  midt  i  Praeriens  Rosenflor 

jeg  drommer,  at  jeg  i  Danmark  bo'r. 


79 

Der  ligger  Hjemmet,  det  lave,  lille! 
Se,  Mo'r  i  Haven  gaar  om  saa  stille! 
Paa  Baenken,  taet  op  til  Husets  Mur, 
faar  gamle  Fa'r  sig  en  Middagslur! 

Hist  Hgger  Kirken  paa  Bakkeskrnenten, 
og  d£r  er  Stien,  og  d£r  er  Stenten, 
hvor  hun  mig  modte  med  varme  Kys, 
der  blev  mit  F01ge,  saa  glad  og  lys! 

Se,  Storken  spejder  fra  Kirketaget, 
h0r,  Laerken  jubler  i  Fuglelaget! 
Og  Bogeskoven  i  Brudedragt 
i  Soen  spejler  sin  Sommerpragt. 

Hist  ude  Fjorden  i  Fjaernet  blaaner, 
og  ned  mod  Vandet  Lyngbakken  skraaner: 
i  Skov  og  Eng  staar  en  Blomsterhaer, 
og  Kornet  bolger  med  gyldent  Skaer. 

Mig  al  Ting  kalder  og  venligt  vinker, 

og  i  mit  Oje  en  Taare  blinker! 

Men  jeg  maa  saette  min  Plov  i  Jord, 

hvor  med  Guds  Hjaelp  nu  min  Fremtid  gro'r! 

Og  er  det  ikke  de  danske  Vange, 
dog  glad  jeg.synger  de  danske  Sange; 
og  er  det  ikke  det  samme  Hjem, 
det  samme  Liv  skal  dog  blomstre  frem. 


8o 


Ti  ogsaa  her  skal  et  Hjem  der  bygges, 
hvor  over  Livet  der  mildt  skal  skygges, 
et  Hjern,  hvor  Faedrenes  Drom  og  Daad 
os  gennemstraaler  i  Smil  og  Graad. 

Ja,  mellem  Hjemmet  paa  Praeri'jorden 
og  Faedrehjemmet  i  gamle  Norden 
gaar  Alfarvejen  for  Aandens  Tog 
med  Stjaernebanner  og  Dannebrog. 

Og  vore  Sange  og  vore  Minder 
skal  leve  hos  os,  mens  Tiden  rinder, 
gi'r  vi  dem  bare  vor  Kagrlighed, 
skal  nok  i  Slaegten  de  vare  ved. 


,,JEr  din  Pa'r  og  Mo'r!" 

,,/Er  din  Fa'r  og  Mo'r!" 

Er  et  helligt  Ord; 
hvor  du  dig  i  Verden  vender, 
Faders  Ord  og  Moders  Hinder, 
vaere  Vaern  omkring  din  Sjael! 

.•Er  dit  Faedreland! 

Tjen  det,  hvor  du  kan! 
Ved  dets  Navn  du  dig  ej  skammeJ 
Lad  dets  Minder  for  dig  flamme, 
straalende  rned  Stjaerneskrift! 


8i 


JEr  dit  Modersmaal! 

Af  dets  gyldne  Skaal 
tag,  hvad  Aand  og  Hjaerte  kraever, 
sodt  det  smaelter.  h0jt  det  hasver, 
varmer  som  ved  Moders  Bryst! 

JEr  din  Barnetro! 

Giv  den  Lov  at  gro! 
Salmen,  du  af  Moder  Iserte, 
kvaege  kan  endnu  dit  Hjaerte, 
naar  din  Lykkes  Sol  gaar  ned! 

JEr  dit  eget  Folk 

og  vaer  selv  en  Tolk 
for  dets  bedste  Livsvaerdier, 
mens  du  glad  dit  Arbejd  vier 
til  dets  Haeder,  til  dets  Gavn! 

JEr,  hvad  godt  og  sandt 

du  i  Verden  fandt! 
Staa  ej  kold  og  sur  og  gnaven, 
kast  dii*  heller  ej  paa  Maven 
for  hver  nystobt  Taellepraas! 

JEi  hos  hver  en  Sjael, 

Konge  eller  Trsel, 
Billedet  af  Gud,  vor  Skaber, 
det,  som  he'll  ej  nogen  taber, 
det,  som  trodser  D0dens  Magt! 


82 

/Er  dig  selv,  —  vaer  fri! 

"Bliv  ej  kun  Kopi ! 
Gaelder  saa  dit  Liv  ej  meget, 
naar  det  bare  er  dit  eget, 
ager  det  i  Stjaernekarm! 


Sonderjylland. 

(1882.) 


Lillebseltets  B01ger  bruse  mod  den  gronne  Strand, 
bag  ved  ligger  Slesvigs  dyre,  minderige  Land, 
over  rige  Agre  10fter  Lserken  sig  med  Sang, 
men  i  Londom  toner  tusind  Sukkes  dybe  Klang. 

Her  paa  disse  fagre  Sletter  Helteblodet  fl0d, 
her  ved  disse  stille  Skove  Kampens  Torden  10d, 
over  disse  runde  H0je,  bio  1-  og  taaredobt, 
S0nderjyllands  Saga  svaever,  men  i  Sorgen  svobt! 

Over  Landet  skygger  Vingen  af  den  sorte  0rn, 

og  af  Haanden,  blod-  og   jserntung,    knuges    Landets 

B0rn, 

Ret  og  Frihed  sondertraedes  under  Magtens  Fod, 
Hjsertets    bedste   Blomster   rykkes    haanlig     op    med 

Rod! 

End  sig  aabner  Sondag  Morgen  gamle  Kirkes  D0r, 
men  de  kendte  Toner  lyde  de"r  ej  mer  som  f0r! 
Ud  imellem  stille  Grave  Kirkefolket  gaar, 
beder  Gud  om  Haabets  Rejsning  under  bange  Kaar. 


83 

Derfor  Sonderjyllands  Roser  blusse  ej  som  for, 
derfor  er  hver  Glaede  hyllet  i  et  Taareslor, 
derfor  haenger  Smilet  ikke  mer  i  Pigens  Blik, 
hendes  sidste,  vemodtynget,  Danmarks  Kriger  fik. 

Derfor  stiger  Sukket  daempet  fra  de  tusind  Hjem, 
Friheds-Haabets  Kilder  vaelde  i  det  skjulte  frern, 
og  en  Dag,  en  solrig,  vokse  de  til  vaeldig  Strom, 
der  til  Sejers-Daad  skal  lofte  Slesvigs  Friheds-Drom! 


I  Bonder jylland. 

0895  ) 


Kan  det  nytte?  — 
Kan  vi  Graensepaelen  flytte? 
Kan  vi  holde  mer  i  Live 
Haabet,  at  det  e"t  skal  blive, 
som  blev  skilt  ved  Void  og   Svig? 

Kan  det  nytte?  — 
Er  det  ikke  bedst  at  bytte 
Sprog  og  Skik,  og  Nakken  boje, 
og  i  Tingene  sig  foje,  - 
vi  er  dog  de  faa  og  smaa! 

Kan  det  nytte?  — 
Tor  vi  tro,  at  Gud  vil  lytte 
til  vor  Bon  og  stille  Klage? 
Er  ej  Loven  for  de  svage 
den,  at  do  og  slettes  ud! 


-  Det  kan   nytte, 
om  ej  Graensen  vi  kan  flytte! 
Vi  vort  Haab  i  Arv  kan  give 
til  den  Slaegt,  som  staerk  skal  blive 
til  at  krone  det  med  Daad. 

Det  kan  nytte! 
Vise  Verden,  at  ej  bytte 
kan  vi  Sprog  og  Faedres  Saeder 
for  Kulturens  magre  Glaeder 
fra  den  store  Kejserstat. 

Det  kan  nytte, 
trygt  at  tro,  at  Gud  vil  lytte 
til  os,  naar  vi  kun   begaere, 
at  faa  Lov  til  det  at  vaere, 
som  Jian  selv  os  skabte  til. 


Vort  ny  Hjemland. 

Du  Land  med  grsenselose  Sletter, 
hvor  stille,  stjaernerige  Naetter 
vor  Tanke  flytte  langt  tilbage 
til  Jordens  forste  Barndomsdage. 

Du  Land  med  stolte,  dybe  Strommer 
med  Skove,  hvori  Aander  dr0mme, 
med  trodsig-vilde  Snefjaeldtinder, 
hvor  Gyldenaaren  10nligt  rinderl 


§5 

Amerika,  dit  Ry  bar  Vinger, 
og  som  en  Morgenklokke  ringer 
dit  Navn  os  op  af  daadlos  Dvale 
til  kaekt  at  handle,  frit  at  tale. 

Vi  bo  jo  ikke  her  som  Gaester, 
men  Hjemmet  os  til  Landet  faester; 
her,  hvor  vi  vore  Smaaborn  gynge, 
skal  de  en  Gang  vor  Gravsang  synge. 

Det  siges,  at  vi  her  kun  ,,taales", 
at  alt  kun  efter  Penge  maales,   - 
det  tro'r  jeg  ej;  men  vi  bor  maerke, 
at  fremad  komme  kun  de  st^rke! 

De  staerke  Viljer,  staerke  Krififter 
den  nye  Verden  sporger  efter; 
den  staerke  Trang  til  Daad  at  ove 
og  modig  hver  en  Stigning  prove. 

Udlevede  Evropa-traette, 
som  Fod  paa  dette  Land  tor  saette 
og  alt  med  kritisk  Blik  betragte 
og  intet  finde  vaerd  at  agte; 

Fordi  de  ej  sig  selv  kan  agte, 
fordi  de  intet  mer'  kan  magte, 
fordi  de  kun  forstaa  at  drive 
og  holde  sig  ved  Logn  i  Live:  — 


86 


De  gjorde  bedre  i  at  blive, 
hvor  det  erdnu  er  ,,fint"  at  drive 
paa  Boulevarden,  ,,rundt  om  Hesten'fr 
mens  aerlig  Arbejd'  skye's  som  Pestenf 

Ti  hvad  man  end  kan  faa  at  klage, 
at  mangt  og  meget  staar  tilbage; 
£n  Ting  er  sikker:   at  man  nyder 
i  Forhold  til,  som  Gavn  man  yder. 

Lad  de  forlorne  Eksistenser 
heist  holde  sig  fra  disse  Graenser, 
dem  kan  Amerika  ej  bruge, 
og  Undergangen  vil  dem  sluge. 

Amerika  velkommen  byder 
enhver,  der  trofast  Arbejd  yder 
til  Friheds  hoje  Borg  at  bygge 
i  Stjaerneflagets  trygge  Skygge. 


Amerika. 


Du  store,  rige,  frie  Land 

med  Guld  i  Bjaergets  Favn, 

med  Frihedspalmen  paa  din  Stiand 

og  Hjem  for  hver  en  asrlig  Mand, 

der  glemmer  Trseldom,  Nod  og  Savn 

og  jubler  hojt  dit  Navn. 


87 

Da  Frihed  hjemlos  var  paa  Jord, 
med  Solen  vest  den  drog, 
og  end  i  Dag  den  hos  os  bo'r, 
bar  vokset  sig  saa  staerk  og  stor, 
at  hver  en  Voldsmand  ned  den  slog, 
som  stansede  dens  Tog! 

Et  yEventyr,  vidunderligt, 

din  unge  Saga  staar, 

saa  maegtigt,  stort,  saa  staerkt  og  rigt 

et  Fremskridt,  lig  et  Heltedigt, 

Amerika,  kun  du  fonnaar 

i  faa  og  korte  Aar! 

Vi  kom  ej  fra  et  iskoldt  Fjaeld, 
men  fra  en  Moders  Bryst, 
af  rige  Minders  Kildevaeld 
vi  ose  Kraft  til  Folkeheld, 
og  Laengslen  stiger  ofte  tyst 
mod  Danmarks  kendte  Kyst. 

Vi  kom  ej  fattige  hertil, 
men  med  en  Arv  saa  god, 
den  saette  vi  ej  kaad  paa  Spil, 
men  dermed  vi  vort  Levned  vil 
skal  baere  Frugt  og  skyde  Rod 
som  Trae  ved  Livets  Flod. 

Amerika,  dig  signe  Gud 

med  dine  tusind  Hjem! 

Din  Fremtid  rigt  sig  folde  ud,. 


og  kald  med  Friheds  Kongebud 
til  Daad  hver  Folkevilje  fretn, 
med  Fortids  Arv  i  Gem. 


Stj  sernebanneret. 


Stjaerner  og  Striber! 
Herligt  du  vajer 
over  det  frie, 
maegtige  Land! 
Stjaernerne  fore 
venligt  til  Himlen 
Hjaerternes  Tanker, 
kalde  til  Fred. 

Svulmende  Striber, 
maegtigt  I  vidne: 
Frihed  er  Livet, 
Frihed  er  Magt! 
Klofterne  fyldes, 
Murene  falde, 
alt,  hvad  der  kunstigt 
spalter  et  Folk. 

Stjaerner  og  btriber, 
herlige  Flagdug! 
Rundt  om  i  Verden 
Frihedens  Tegn! 


89 

Trodse  du  skal  de 
brusende  Vinde, 
og  i  din  Skygge 
Lykken  skal  gro. 


Hilsen  til  Amerika. 

Foran  os  ligger  Landet, 

Arbejdets  Land, 
hvor  h0j  og  lav  er  lige, 

naar  kun  ban  er  en  Mand. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Glad  hilse  vi  den  rige, 

gaestmilde  Kyst; 
en  ung  og  kraftig  Moder 

med  Haabet  ved  sit  Bryst. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Vi  hilse  dig,  der  kaaret 

blev  til  et  Ly 
for  Friheds  bedste  Talsmoend,  - 

det  blev  dit  storste  Ry. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Vi  hilse  dig,  du  kaekke, 

solstasrke  0rn, 
og  takke  dig  for  Hjemmet 

til  os  og  vore  B0rn. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 


9Q 

Vi  hilse  dine  store, 

daadriee  Maend 
med  Navne,  der  vil  straale, 

mens  Tider  fare  hen. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande 

Vi  hilse  dine  Skjaldes 

malmfulde  Sang, 
hvor  Tonen  endnu  ejer 

den  forste  Ungdoms-Klang. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Vi  hilse  dig,  du  stjaerne- 

tindrende  Flag, 
der  over  alt  indvier 

den  unge  Friheds  Dag. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Vi  glemme  ej  det  kaere, 

som  vi  forlod! 
Nej,  vi  vil  tit  os  dukke 

i  Mindets  gyldne  Flod! 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Vi  glemme  aldrig  Danmark, 

Faedrenes  Jord, 
med  Skov  og  rige  A^re 

mod  Hav  og  Sund  og  Fjord. 
Der  er  Sol  paa  de  hjemlige  Strande 


Og  vore  Sagn  og  Sange 

med  os  vi  bser, 
jeg  naesten  tro'r,  de  blive 

nu  mer  end  f0r  os  kaer. 
Der  er  Sol  paa  de  hjemlige  Strande. 

—  Ej  som  Evropatraette 

st^vne  vi  hid; 
vi  ve"d,  at  Savnet  venter, 

vi  ve"d,  her  kraeves  Flid. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

Ej  Guldet  ligger  paa  den 

alfare  Vej 
men  Lykkens  Guld  kan  vindes 

af  den,  som  svigter  ej. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 

I  Pagt  med  vore  Minder 

Foden  kun  frem, 
med  frejdigt  Haab  at  bygge 

vort  eget  lille  Hjem. 
Der  er  Sol  paa  Amerikas  Strande. 


Frejdig  Tro. 


Jeg  tro'r  paa  en  Folkefornyelsens  Dag, 
som  den  kommende  Slaegt  vil  faa  se~; 
ti  Sandheden  aldrig  kan  tabe  sin  Sag, 
om  end  det  maa  gaa  genne  n  tusindi  Slag, 
gennem  Vinterens  fygende  Sne. 


_92_ 

Jeg  tro'r,  der  er  Krsefter  i  Folket  endnu, 
som  kan  traede  med  Aanden  i  Pagt; 
jeg  har  ingen  Tro  til  Fortserelsens  Gru, 
men  ve"d,  at  mit  Folk  i  dels  inderste  Hu, 
vil  sig  boje  for  Sandhedens  Magt. 

Jeg  s6r,  der  er  m0rkt,  der  er  Bulder  og  Brag, 
det  kan  vaere  saa  knugen  le  tungt! 
Men  Troskab  det  gaelder  og  Tro  til  sin  Sag! 
Jeg  s6r  gennem  Mulmet  den  gryende  Dag, 
Da  mit  Folk  stander  loftet  og  ungt! 

Jeg  vil  ikke  stirre  mig  sorgtung  og  traet 
paa  det  aand!0se,  lave  og  raa, 
men  vaelger  min  Udsigt,  hvor  lysklart  og  let 
sig  Livsmaalet  lofter  af  Taagernes  Net, 
og  hvor  Himlen  er  smilende  blaa. 


De  stserke  Viljer. 

(Af  ,,Maleren".) 


Det  var  de  skinnende  Dage, 
jeg  vilde  saa  meget  stort, 
blandt  Stjaerner  skrive  min  Sage, 
og  dog  fik  saa  lidt  jeg  gjort; 
ti  en  Ting  sjaeldent  jeg  vilde: 
opofre  mit  eget  jeg; 
ti)  Selvhengivelsens  Kilde 
fandt  ikke  mit  Hjaerte  Vej. 


93 

Som  varme,  rullende  Stromme 
igennem  mig  Blodet  jog, 
og  staerke,  hidsende  Dromme 
de  flagrende  Tanker  tog; 
med  hede,  higende  Blikke 
jeg  suged  hver  Skonhed  ind 
og  me'nte,  det  var  at  drikke 
af  Kilder  paa  Bjaergetind. 

Forst  se"nt  gennem  Savn  og  Traengsel 

begyndte  jeg  at  forstaa 

mil  Hjaertes  dybeste  Laengsel, 

der  bag  ved  al  Vildskab  laa; 

jeg  saa',  der  var  me"r  at  vinde 

end  Dognets  Leg  og  en  Grav; 

sig  selv  og  sin  Plads  at  finde 

i  Livsdagens  voksende  Krav. 

Tit  gyste  jeg,  skraemt  af  Bruset, 
naar  Livsdybets  Bolger  steg 
og  kasted  mit  Mod  i  Gruset, 
mens  Nattens  Stormfugle  skreg; 
da  saa  jeg  som  ingen  Sinde, 
trods  Lykkens  vekslende  Spil, 
at  over  den  hojeste  Tinde 
er  Vej,  naar  et  Menneske  vil. 

Hvad  Mennesker  aerligt  ville, 
de  ogsaa  lykkeligt  naa\ 
er  Faren  stor  eller  lille, 
skal  lidet  kun  agtes  paa; 


hvad  gor  det,  at  Lykken  brister 
i  Stormenes  vilde  Jag, 
naar  ikke  min  Sjael  jeg  mister, 
og  Hjaertet  ej  slaas  i  Vrag. 

Det  er  kun  de  staerke  Viljer, 
der  saette  blivende  Spor, 
mens  Dalens  ydmyge  Liljer 
er  Snefnug,  der  faldt  i  Fjor; 
mit  Hjaerte  vaere  en  Bolig 
for  Kraefternes  Kildevaeld, 
med  Mildhed  og  Fred  fortrolig 
.som  Skovsus  i  Sommerkvaeld! 

Uvaegerlig  lad  mig  folge 
det  straengeste  Livsenskrav, 
og  aldrig  Taagerne  dolge 
Lyslandet  bag  Tidens  Hav; 
hver  sviende  Smaerte  vaere 
en  gavnlig,  rensende  Tugt, 
der  lader  mit  Jordliv  baere 
en  sundere,  rigere  Frugt! 


,,Der  er  intet,  som  do'r!" 


Der  er  intet,  som  do'r! 

Nej,  leve  skal  alt, 

fra  Stjaernen  til  Bladet, 

.der  lydlost  i  Hostnatten  faldt. 


95 

Der  er  intet,  som  do'r! 
Hver  Sandhedens  Drom 
at  Kaerlighed  vugges 
paa  Lyshavets  evige  Strom. 

Der  er  intet,  som  do'r! 
Hvert  Ord  fra  din  Mund, 
det  moder  du  atter 
i  Regnskabets  hellige  Stuml. 

Der  er  intet,  som  do'r! 
Hver  Taare,  der  randt, 
hver  legende  Solsmil, 
til  Evighed  Lonvejen  fandt. 

Der  er  intet,  som  do'r! 
Men  mork  eller  lys, 
hver  Daad  og  hver  'I  anke 
dig  hilser  paa  Evigheds  Kyst. 

Der  er  intet,  som  do'r! 
Alt,  hvad  som  Guds  Haand 
bar  formet,  skal  leve, 
befriet  fra  Tyngsel  og  Baand. 

Der  er  intet,  som  do'r! 
Kun  D0den  skal  do, 
men  alt  i  vort  Jordliv 
•er  spirende  Evigheds-Fro. 


96 
Ungdomsmod. 


Jeg  storme  vil  hvert  skummelt  Faengsel 
der  stanser  Aanden  paa  sit  Tog! 
Jeg  lose  vil  den  bundne  Laengsel 
og  Sandhedsfunken,  gemt  i  Bog! 
Jeg  f01er  Trang  til  stort  at  favne, 
at  trykke  Verden  til  mit  Bryst, 
at  tsende  Haabets  hoje  Bavne 
paa  hver  en  m0rk  og  0de  Kyst! 

Mit  Ungdomsmod,  mit  lyse  F01ge, 
for  nogen  Pris  jeg  ofrer  ej! 
Det  baerer  mig  paa  Havets  B01ge, 
det  bygger  over  Fjaeldet  Vej. 
Med  det  jeg  kaekt  ad  Faren  smiler, 
og  bejler  frit  til  yErens  Krans, 
bag  Kampen  Kongebruden  hviler, 
hvor  Gimleborgen  staar  i  Glans. 

Jeg  10fte  vil  min  Arm  til  Vaerge 
for  dem,  der  sidder  glemt,  forladt, 
og  grue  for  de  h0je  Bjaerge 
og  for  den  sorte,  kolde  Nat! 
Jeg  kaster  ud  mig  midt  i  Vrimlen, 
hvor  Livets  mange  Pulse  slaa, 
jeg  tror,  at  Vejen  op  til  Himlen 
vil  midt  igennem  Livet  gaa. 

Saa  gammel  vil  jeg  aldrig  blive, 
at  jeg  ej  mere  lever  ungt, 


97 

at  jeg  ej  Kraefter  bar  at  give 

til  Rejsning  for  alt  sygt  og  tungt! 

Saa  klog  jeg  onsker  ej  at  vasre, 

at  jeg  til  Troen  kun  bar  nej, 

min  Fane  skal  den  Indskrift  baere; 

i  Pag't  med  Gud  ad  Lysets  Vej! 

Jeg  elsker  det  vidunderlige 
og  tro'r,  at  Gud  er  St0vets  Ven, 
til  Ksemper  for  bans  Navn  og  Rige 
jeg  giver  frydefuldt  mig  hen! 
Til  Liv  at  frelse,  Bud  at  sende 
til  dem,  som  Faders  Favn  forlod, 
til  Haab  at  bjaerge,  Blus  at  taende: 
jeg  vier  dig,  mit  Ungdomsmod! 


Manuelitas  Sang. 
(Af  ,,Sejrende  Krasfter".) 


De  kom,  —  jeg  skulde  folge  til  Ungdomsleg  og  Lyst, 
hvor  tindrede  mit  0je,  hvor  bol^ede  mit  Bryst! 

Fra  Sjerras  hoje  Tinder  steg  ned  en  iskold  Vind, 
men  Blus  og  Roser  taendte  dog  Glaeden  paa  min  Kind. 

Til  Mandolinens  Toner  og  Kastagnetters  Klang 
ban  i  en  stoh  ,, boleros"  i  Stjaernelys  mig  svang. 

O  hellige  Guds  Moder!  hvad  det  var  for  en  Dans! 
Da  fik  min  Laengsel  Vinger  og  mine  Dromme  Glans."- 

7* 


— •   De  kom,   -  -  jeg   skulde  smykkes   med  Brudeslor 

og  Krans, 
til  Altret  med  ham  traede  i  hoje  Kserters  Glans. 

Men  over  Sjerras  Tinder  de  morke  Skyer  hang, 
det  var,  som  sad  der  Taarer  i  Kirkeklokkens  Klang. 

Og  i  Orangelunden  der  gik  et  stille  Sus, 

men  fra  mit  Hjaertes  B01ger  der  steg  et  storre  Brus.  - 

—  De  kom,  —  jeg  skulde  s£  ham  for  allersidste  Gang, 
de  bar  ham  ud  til  Graven  med  Graad  og  Sorgesang. 

Jeg  kunde  ikke  graede,  hos  mig  blev  Ojet  tort, 
med  ham  blev  alle  Taarer  og  Smil  til  Graven  f0rt. 

Og  taare!0s  og  haablos  jeg  saa'  i  Graven  ned, 
i  Kisten  ved  hans  Side  laa  al  min  Kaerlighed. 

I  Kisten  ved  hans  Side,  d£r  er  mit  Hvilested, 

de"r  gemmes  al  min  Glaede,  kun  de"r  jeg  fanger  Fred. 


Dale  og  stige. 

(Af  ..Kilder  i  Dalen".) 


Stige  hojt  —  dig  lofte  over  Vrimlen, 
vinde  Navn,  der  flyver  op  mod  Himlen! 
Det  er  Maalet  for  de  stolte  Dromme 
under  Farten  paa  de  dybe  Stromme. 


99 

Stige,  til  du  naa'r  de  lyse  Tinder, 
de"rf  hvor  Aandens  gyldne  Kilde  rinder, 
hvori  Fuglen  dypper  sine  Vinger, 
for  den  ind  i  Paradis  sig  svinger. 

Stige,  til  du  Kongebruden  favner, 
og  bar  vundet,  hvad  dit  Hjaerte  savner, 
til  det  sidsce  Trolddomsbaand  du  bryder, 
og  den  store  Frihedshymne  lyder. 

Stige,  til  de  sidste  Mure  falde, 
til  du  din  kan  Livets  Lykke  kalde, 
til  i  dine  Laengslers  Land  du  bygger 
og  bar  sejret  over  alle  Skygger. 

O,  jeg  elsker  denne  Flugt  i  Sindet, 
det  er  den,  som  skaber  Stordaads-Mindet! 
Maalet  hojt,  saa  h0jt,  at  det  kan  taale 
Evighedens  staerke,  fulde  Straale! 

—  Dale  dybt,  for  opad  du  kan  stige, 
det  er  Loven  her  i  Stovets  Rige; 
vil  blandt  Stjaernerne  du  tage  Saede, 
maa  du  Dalens  dunkle  Veje  traede. 

Dale  ned  til  Ydmyghedens  Tempel, 
praeges  med  Taalmodighedens  Stempel, 
gennem  Kampen  stadig  Vingen  ove, 
og  i  Savnets  Skygger  Kraften  prove. 


Det,  som  gyldne  skal  din  Aftenrode, 
maa  for  Ungdoms0jet  herligt  glode, 
og  kun  ved  at  10fte  kaekt  cit  Vaerge, 
bygges  Huset  paa  de  faste  Bjaerge. 

Dale  dybt,  del  er  saa  svaert  at  nemme, 
de"t  den  kaekke  vil  saa  gaerne  glemme, 
dog  igennem  Korsets  dybe  Dale 
sno'r  sig  Vejen  op  til  Himlens  Sale. 


Den  lonlige  Graad. 

(Af  ,,Kilder  i  Dalen".) 


Der  hulker  et  Barn  i  hvert  Menneskebryst, 

men  Verden  det  sjaelden  vil  h0re, 

den  skammer  sig  halvt  ved  den  graedende-K0st 

og  s0ger  i  Dognst  sin  fattige  Tr0st 

og  laaner  ej  Barnet  sit  Ore. 

Det  graeder  i  L0n  for  det  fagreste  Guld, 
det  mindes  de  kronede  Dage, 
da  Himlen  af  tindrende  Stjaerner  var  fuld, 
og  Helvedes  Slange  ej  kr0b  over  Muld, 
og  Synden  en  uskreven  Sage. 

Der  sidder  en  Mo  i  det  lukkede  Fjdeld, 
saa  savnfuld  hun  Guldharpen  r0rer; 
og  lytter  du  blot  i  den  skumrende  Kvaeldr 
af  klagende  Toner  et  gaadefuldt  Vaeld 
med  Gysen  og  Undren  du  horer. 


IOI 

Du  kender  det  Barn,  og  du  kender  den  Mo, 
du'selv  jo  dem  begge  mon  huse! 
der  toner  et  Ord  over  stormrorte  So, 
fra  Himlen  det  lyder:  du  skal  ikke  do, 
hvor  maegtigt  end  Bolgerne  bruse! 

Og  tager  du  mod  det  velsignede  Ord, 

da  tier  den  grsedende  lille, 

da  falder  der  Lys  over  Livet  paa  Jord 

og  ind  i  det  Fjteld,  hvor  den  graadfagre  bo'r, 

Befrielsens  Sang  vil  hun  spille. 


Med  Doden  for  Oje. 


Ead  bar  jeg  ikke  sagt  det 
til  mine  Blomster  smaa, 
jeg  skal,  naar  Skoven  falmer, 
med  dem  i  Graven  gaa. 

Og  Fuglen  ve"d  det  ikke, 
at  det  er  sidste  Gang 
jeg  sidder  her  i  Solskin 
og  lytter  til  dens  Sang! 

Og  Havet  aner  intet, 
det  ligger  blankt  o£  tyst, 
det  kender  ej  de  Bolger 
her  inde  i  mit  Bryst. 


102 

Selv  han,  som  er  mig  kaerest 
af  alle  her  paa  Jord, 
ej  ve"d,  at  snart  i  Graven 
bans  lille  Pige  bo'r. 

Kun  Natten  har  jeg  sagt  det 
og  ved  dens  Bryst  det  gemt, 
at  snart  jeg  som  en  Skygge 
forsvinder,  vorder  glemt! 

Kun  Stjsernerne  de  tavse, 
har  jeg  betroet  det  til, 
og  til  min  lille  Tue 
de  venligt  smile  vil. 

Tilgiv  mig,  Gud,  du  kasre! 
Jeg  har  saa  lidet  Mod 
og  se"r  med  skraemte  0jne 
ned  i  den  sorte  Flod. 

Dens  skumle  Bolger  lukke 
sig  over  alle  Haab 
og  spotter  Hjsertets  Drommer 
dets  Suk  og  Angestraab. 

Din  Himmel  er  vist  dejlig, 
bag  ved  al  Gravens  Gru: 
men  gid  jeg  maatte  blive 
paa  Jorden  lidt  endnu! 


Gb'glerens  Kvinde. 

(Skrevet  i  Verona,  Italiei',  1869.) 


Ude  paa  Torvet  staar  Goglerens  Viv, 
Maengden  klapper  og  raaher, 
tsenkei,  hun  lever  et  fuglefrit  Liv,  - 
Maengden  taenker  som  Taaber. 

Maengden  kun  se"r  paa  den  spraglede  Dragt, 
paa  de  florlette  Klaeder, 
aner  ej,  bag  ved  den  lurvede  Pragt 
Hjaertet  sorrigfuldt  graeder. 

Smilet  er  lojet  og  Glaeden  er  torn: 
naar  hun  kysser  paa  Finger, 
synes  hun  tit,  at  en  spottende   Dom 
gennem  Bifaldet  klinger. 

,,Rygeen  jeg  vendte  mit  Faedreneland, 
Hjemmet,  fredlyst  og  stille, 
kasted'  mig  hen  til  den  fremmede  Mand 
og  blev  —  Goglerens  Frille. 

,,Moder,  jeg  lob  fra  din  kaerlige  Favn, 
Lykken  vilde  jeg  friste! 
bode  jeg  maatte  med  Sorger  og  Savn, 
har  ej  mere  at  miste! 

,,Ungdom  o^  Skonhed  og  .-Ere  forsvandt 
mellem  visnede  Kranse, 
Lykken,  jeg  dromte,  ret  aldrig  jeg  fandt! 
Hu  —  hej!  Goglerne  danse!" 

(Af  ,,Alperoser".) 


Lystider. 

(Af  ,,Sylvia".) 


Dagen  er  lys,  og  Dagen  er  lang, 
al  Ting  omkring  mig  er  bare  Sang! 
Rundt  om  det  bruser  og  klinger, 
danser  og  leger  og  springer! 

Vinden  er  frisk,  og  Solen  er  varm, 
Haabet  foran  mig  i  Straalekarm 
livsglad  og  jublende  k0rer,  — 
og  jeg  ve*d  nok,  hvor  det  forer! 

Skyen  er  let  og  sejler  saa  kaek, 
smiler  ad  Blaesten:  fej  bare  vnek! 
Men  naar  saa  Solen  den  moder, 
rodmer  den,  blusser  og  g!0der. 

Bolgen  er  tavs  og  Havet  er  blankt, 
Skibet  derude  saa  stolt  og  rankt! 
Gyngende,  vuggende  Flanker, 
ligner  I  Ungdommens  Tanker! 

Livet  er  stort,  og  Livet  er  rigt, 
aldrig  forhen  jeg  anede  sligt! 
Ud  mine  fagreste  Dr0mme 
glider  paa  straalende  Str0mme! 

Solguld  foran  og  Solguld  bagved, 
al  Ting  omkring  mig  er  Kaerlighed! 
Aa,  hvor  Guds  Verden  er  yndig, 
selv  om  den  ogsaa  er  syndig! 


Forvandlede  Lystider. 

(Af  ..Sylvia".) 


Dagen  er  lang,  og  Dagen  er  mork, 
al  Ting  omkring  mig  er  bare  Ork! 
Rundt  om  mig  Dodninger  danse, 
lege  med  visnede  Kranse. 

Vinden  er  barsk,  og  Solen  er  slukt, 
Lyset  er  nedbraendt  og  Doren  lukt! 
Livshaabets  jublende  Sange 
Natten  bar  taget  til  Fange! 

Skyen  er  sort  og  hviler  saa  tun^t, 
knugende  Livet,  der  er  saa  ungt! 
Alle  Smaastjaernerne  blegne, 
alle  Smaablomsterne  segne! 

B01gen  gaar  hojt  rned  knusende  Slag, 
Skibet  derude  er  kun  et  Vrag, 
drivende  Stumper  og  Flanker 
som  mine  sorgslagne  Tanker! 

Livet  er  trangt  og  tykkes  mig  svsert, 
Gravene  gemme,  hvad  jeg  bar  kaert, 
nys  mine  fagreste  Drpmme 
sank  i  de  brusende  Str0mme! 

Ligsyn  foran  og  Ligsyn  bagved! 
Spottende  Roster:   far  hen!  far  ned! 
Aa,  hvor  dog  Verden  er  0de! 
Bare  jeg  laa  mellem  dode! 


io6 
Sandhed  og  Keerlighed. 


Sandhedens  Gud!  lad  Sandhedens  Dag 

gyldne  det  fattigste  Hyttetag! 

Varmende,  glodende, 

Hjsertetrang  modende, 

tusinde  straalende  Lystanker  f^dende, 

skride  den  frem! 

Tindrende,  sejrende, 

maegtig  henvejrende 

lysraedde  Genfaerd,  i  Tusmorket  lejrende, 

nyskabe  Jorden  til  Sandhedens  Hjem! 

Sandhedens  Gud!  o  traed  dine  Spor, 

Lysspor  med  Livsbud  paa  morke  Jord, 

hvori  de  klagende, 

stille  forsagende, 

modes  en  Gang  med  det  msegtigt  betagende, 

det,  som  ej  do'r! 

Kamp  med  det  gyserule, 

knugende,  frysende! 

men  under  Kampen  opelskes  et  lysende 

Livskuld  af  Blomster,  naar  Ishavet  to'r. 

Sandheden  gro'r,  mens  Daarene  16, 

vokser  i  Vaarsol  og  Vintersne, 

vokser  til  susende, 

maegtigt  frembrusende 

Stormkast,  det  morkeste  Pavedom  knusende! 


Frihedens  Brus! 

Kom  som  en  syngende, 

Livet  foryngende 

Stormfugl  paa  lysdabte  Luftbolger  gyngende! 

rens  os  fra  St0vet  i  Kirke  og  Has' 

Kserligheds  Gud!  lad  skon  som  en  Brud 

Kaerlighed  vandre  i  Straaleskrud 

ind  til  de  slidende 

savnfulde,  stridende! 

Ned  til  de  glemte,  de  tyngede,   lidende, 

ned  til  de  smaa! 

Kom  som  den  smilende, 

laengselsfuld  ilende, 

gladest  i  Elskerens  Favnetag  hvilende! 

B0j  dig  til  dem,  der  ved  Afgrunden  staa! 

Kaerlighed,  du,  som  Livet  gor  rigt, 

saa  selv  det  rigeste  Ungdomsdigt 

har  ej  det  klingende, 

smaertebetvingende, 

ind  i  en  salig  Hengivelse  bringende, 

som  du  det  har! 

Glid  som  en  svommende 

Sangsvane,  drommende, 

hen  over  Livet,  det  bolgende,  strommende! 

Giv  vore  Sp3rgsmaal  det  herligste  Svar! 


Io8 

Stjsernerne. 

(Af  ,,Alperoser".) 

(1870.) 


Der  sejle  de  hen  i  Dybet, 
hvor  aldrig  en  Bolge  gaar, 
som  tusinde  Lys-Naturer, 
hver  Straale  til  Jorden  naa'r. 

Saa  underligt  tyst  og  stille 
de  gaar  deres  stille  Vej; 
og  Tider  folge  paa  Tider, 
men  Sjaernen  forandres  ej. 

Saa  lille  er  selv  den  storste 
for  Ojet  en  gylden  Prik. 
Uendelig  stor  den  mindste, 
og  Lysglans  fra  Gud  den  fik. 

—  I  kaere,  venlige  Stjaerner, 
der  smile  til  alle  ned; 
som  I  er  Himlen  den  samme, 
den  samme  er  og  Guds  Fred. 

Som  I  Gud  lokker  og  vinker 
os  Syndere  til  sit  Bryst; 
som  1  bans  Kaerlighed  straaler, 
til  Slaegtens  evige  Trost. 

Men  Slaegten  vil  ej  begribe 
Guds  Stjaerners  himmelske  Sprog, 
den  laeser  med  Blindheds  0je 
Naturens  hellige  Bog. 


log 

Til  hende. 

(Af  ,,Praerierosen".) 

Jeg  s£r  i  dine  Blikkes 
dejlige  blaa 
et  Havdyb,  hvori  lege 
Solskyer  smaa. 

Jeg  ser  paa  dine  Kinders 
braendende  Glod, 
og  —  farveblind  —  mig  tykkes, 
Verden  rosenrod. 

Jeg  si§r  din  unge,  runde, 
svulmende  Barm, 
hvor  tit  du  lod  mig  hvile, 
blussende  varm. 

Jeg  se'r  dig  ind  i  Hjaertets 
lonligste  Vraa, 
kun  lyse,  rene  Tanker 
barer  jeg  paa. 

Jeg  lytter  til  din  Stemmes 
dragende  Klang, 
og  alle  mine  Dromme 
blive  til  Sang! 

Jeg  kommer,  —  lad  os  f01ges, 

Livet  er  rigt! 

Det  vorde  skal  et  dejligt 

Kaerligheds-Digt. 


no 

Savn. 

(Af  ..Maleren".) 

Jeg  kan  ej  synge  som  f0r  med  Lyst, 
jeg  kan  ej  Tonerne  finde! 
Det  er,  som  om  de  forlod  mit  Bryst 
og  sank  i  Graven  med  hend*3! 

—  Med  hende! 

Jeg  kan  ej  sige,  hvad  heist  jeg  vil, 
jeg  efter  Ordet  mon  famle! 
Det  er,  som  Ordenes  Straengespil 
sig  kun  om  hende  kan  samle! 

—  Om  hende! 

Jeg  kan  ej  kaempe  som  for  med  Haab, 
at  jeg  skal  Livslykken  vinde; 
ti  Tvivlen  spotter  med  haese  Raab, 
mit  Mod  blev  borte  med  hende! 

—  Med  hende! 

Jeg  kan  ej  vandre  som  for  saa  trygt, 
I  Natten  Vejene  ende; 
min  Sjael  er  saaret,  mit  Hjaerte  sygt 
og  bliver  karsk  f0rst  hos  hende! 

—  Hos  hende! 


Lyksaligt  Nytaar! 

Tone:     O,  Kristelighed. 

Lyksaligt  Nytaar, 

mens  Dagene  skitte  med  vekslende  Kaar! 
Vi  byde  ,,Guds  Fred"  til  de  tyngede  Sind, 
til  alle  de  traette  med  Taarer  paa  Kind; 
vi  byde  til  Hvile  hvert  Menneskesavn 

i  Frelserens  Favn. 

Lyksaligt  Nytaar, 

med  Haab,  der  vil  fryde  som  Lovspring  i  Vaar! 
Et  Haab,  der  vil  10fte  det  synkende  Mod 
og  taende  Begejstringens  lid  i  vort  Blod, 
med  Vaekst  for  alt  aedelt  i  Menneskebryst 

til  Englenes  Lyst. 

Lyksaligt  Nytaar, 

med  Lasgedom  sand  for  hvert  sviende  Sa;ir, 
med  Fremgang  for  alt,  som  til  Lyset  bar  Trang, 
for  Ordet  med  Sandheds  og  Kaerligheds  Klang, 
for  hver,  der  som  Frihedens  flammende  Tolk 

vil  lofte  sit  Folk! 

Lyksaligt  Nytaar, 

trods  alt,  hvad  om  D0d  og  om  Undergang  spaar! 
Lad  Stormene  fnyse,  —  vi  bo  i  det  Hus, 
som,  bygget  paa  Klippen,  ej  synker  i  Grus, 
hvor  Glasden,  hvis  10nlige  Vaeld  er  vor  Tro, 

har  blivende  Bo. 


Lyksaligt  Nytaar, 

med  Kamp,  indtil  Sandheden  sejrende  staar! 
O,  lad  os  med  Nytaarets  daemrende  Dag 
taet  flokkes  om  Korsherrens  hellige  Flag, 
vor  Livsdrom,   trods  Verdens  forvirrede  Larm, 

har  Stjaerner  til  Karm. 

Lyksaligt  Nytaar, 

lidt  naermere  Maalet  i  Dag  end  i  Gaar! 
Guds  Fred  med  vort  Folk  og  vort  Fsedreneland! 
Guds  Fred  med  hver  Sj  el  pia  den  fremmede   Strand! 
Guds  Fred,  medens  nedad  o^  opad  det  gaar! 

Lyksaligt  Nytaar! 


Jesus  i  Favn. 


Tone:    Blomster  i  Vaar. 

Jesus  i  Favn ! 
Skriv  paa  din  Fane  bans  hellige  Navn! 

St0d  saa  fra  Land, 
bort  fra  den  flade  og  slikkede  Strand! 

Trygt  kan  du  gynge 
ude,  hvor  Svanerne  synge. 

Jesus  i  Favn! 
Taend  paa  bans  hellige  Alter  din  Bavn! 

Da  kan  du  kaek 
staa  paa  din  Skudes  det  gyngende  Daek; 

ti  hvor  den  lyser, 
Ondskabens  Haerskare  gyser. 


"3 

Jesus  i  Favn! 
saa  kan  du  baere  det  tungeste  Savn; 

svobes  i  Sorg 
end  dine  Dr0mmes  den  solblanke  Borg, 

Vej  kan  du  finde 
op  til  den  hojeste  Tinde. 

Jesus  i  Favn! 
Indtil  du  lander  i  Himmerigs  Havn, 

frejdig  og  glad 
Irods  alle  Fjendernes  buldrende  Had, 

og  for  dit  Oje 
straaler  de  evige  Hoje. 


Et  godt  Nytaar. 

Et  godt  Nytaar  —  vi  bede  nu, 

vor  Fader  god,  det  give  du! 

Vor  Tarv  og  Trans  kom  mildt  i  Hu! 

—  Lys  over  os,  o  Gud,  din  Fred! 

Et  godt  Nytaar  i  Hus  og  Hjem! 
Hold  borte,  hvad  der  0der  dem! 
Lad  i  dit  Spor  os  skride  frem! 

—  Lys  over  os,  o  Gud,  din  Fred! 

Et  godt  Nytaar  i  Jesu  Navn! 
Lad  trygt  os  i  din  Faderfavn 
kun  laegge  Haab  og  Frygt  og  Savn! 

—  Lys  over  os,  o  Gud,  din  Fred! 

8* 


"4 

Et  godt  Nytaar,  —  og  godt  det  gaar, 
naar  vore  Hjaertcr  he'll  du  faar, 
og  vi  hos  dig  bar  Bornekaar. 
-  Lys  over  os,  o  Gud,  din  Fred! 

Et  godt  Nvtaar,  —  lad  op  og  ned 
saa  Vejen  gaa,  naar  kun  vi  ve"d, 
du  folger  os  med  Kaerlighed! 
—  Lys  over  os,  o  Gud,  din  Fred! 


Korset. 

Tone:    Tag  det  sorte  Kors  fra  Graven. 
,,Kryb  til  Korset",  Verden  siger 
tit  med  Spot  og  kaad  i  Mund, 
naar  sin  Bejler  Lykken  sviger 
i  en  mork  og  bange  Stund; 
ti  den  tanker  Suk  og  Graad, 
fattigt  Liv  foruden  Daad, 
under  Korset  kun  kan  findes, 
medens  Lys  og  Glsede  bindes. 

,,Kryb  til  Korset",  Talen  lyder 
som  en  lystig  Sp0g  og  Skaemt; 
ti  hvad  Korsets  Tegn  betyder, 
bar  de  fleste  balvvcjs  glemt; 
dog  forsvandt  fra  denne  Jord 
Korsets  Tegn  og  Korsets  Ord, 
da  fik  D0den  Enevaelde, 
ingen  Magt  den  kunde  faelde. 


1 1 


Dog  er  Korset  ej  et  Maerke 
kun  paa  bitter  Sorg  og  Nod; 
ti  det  gor  Guds  Kaemper  staerke, 
saa  for  det  kun  skaelver  Dod; 
ej  til  Ligfifird,  Klagesang, 
kalder  det,  men  Sejersgang; 
intet  Lys  vil  Korset  slukke, 
ingen  Glaedens  D0r  tillukke! 

Under  Korset  Kilden  springer, 
hvoraf  Livets  Haab  opstaar, 
der  er  Sus  af  Englevinger, 
der  er  Dag  med  Sol  og  Vaar; 
der  opelsker  os  Guds  Aand, 
signer  os  vor  Herres  Haand 
til  med  Smil  at  mode  Graven, 
se,  at  bag  ved  er  Guds-Haven. 

Ej  vi  krybe,  —  nej,  vi  boje 
dybt  os  for  vor  Frelsermand: 
ti  fia  Korset  se"r  vort  Oje 
Stigen,  rejst  til  Livets  Land; 
Korset,  hvor  ban  naglet  blev, 
som  med  Blod  vort  Fribrev  skrev, 
er  for  Kristen-Menigheden 
Tegnet  paa  Guds-Kaerligheden. 

Ej  vi  krybe  tor  som  Slaver, 
men  med  et  Halleluja 
takke  vi  for  Naadens  Gaver, 
naar  vi  staa  paa  Golgata: 


n6 


det  er  intet  Raedslers  Sted, 
nej,  der  aander  Herrens  Fred; 
ti  de"r  bar  vor  Frelser  sejret, 
al  vor  Sorg  og  Frygt  henvejret. 


Kongesnaekken. 

(Af  ,,Sejrende  Kr£efter". 


Der  sejler  en  Kongesnsekke 
fra  Jord  til  Forklarelsens  Land, 
fuld  sikker  k!0ver  den  Bolgen 
og  stsevner  mod  solklar  Strand. 

Paa  Livsdybets  dunkle  Sltr0mme 
der  drive  saa  mange  Vrag, 
den  stolteste  Rejsning  falder 
for  Bolgens  maegtige  Slag. 

Paa  Livsdybets  dunkle  Str0mme 
gaar  Paradissnaekken  frem, 
den  glider  i  Storm  og  Stille 
mod  evige  Kaerligheds  Hjem. 

Den  sejler  trygt  mellem  Grunde, 
den  sejler  mod  Strom  og  Vind, 
den  barer  Guds  Riges  Kaemper 
til  Staden  paa  Bjaergetind. 

Og  fremmest  i  Stavnen  stander 
den  storste  blandt  herlige  Msend, 


bans  Aasyn  lyser  som  Solen, 
han  smiler  til  mindste  Svend. 

Han  lofter  fra  Afgrundsdybet 
det  synkende  Sjaelevrag, 
som  gyser  for  Undergangen 
og  laenges  mod  Frelsens  Dag. 

Da  blusse  de  blege  Kinder, 
da  fryder  sig  frigjort  Aand, 
og  priser  den  store  Konges 
livsalige  Frelserhaand. 

Glad  fylder  den  Herre  sit  Langskib 
med  Skarer  fra  Vest  og  Ost, 
der  folge  med  grebne  Hjaerter 
bans  kaldende  Hyrderost. 

Og  over  dem  festligt  vajer  - 
det  korssmykte  Kongeflag, 
mens  Natten  og  Doden  gruer 
ved  Glansen  fra  Sejrens  Dag. 

Alt  glode  de  evige  Hoje, 
det  er  kun  en  liden  Stund, 
saa  10be  vi  ind  i  Havnen, 
omkranset  af  Livets  Lund. 


n8 
,,Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet". 


Tone:    Tag  del  sorte  Kors  fra  Graven. 
,,Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet'-', 
ingen  Syner,  ingen  Daad! 
Israel  laa  overmandet, 
staerkest  var  de  onde  Raad; 
ingen  Syner,  ingen  Daad, 
hist  og  her  kun  sagte  Graad; 
over  Juda  Blomstervange 
hortes  ingen  Heltesange. 

,,Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet", 
og  den  gamle  Tro  var  glemt, 
det  var  som  naar  Orkensandet 
har  for  Kildevseldet  gemt; 
ingen  Syner,  ingen  Daad, 
Livet  hang  som  i  en  Traad; 
men  som  Sol  staar  op  af  Vandet, 
Dag  det  blev  paa  ny  i  Landet. 

,,Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet", 
ingen  Syner,  Folket  vildt; 
Isra'ls  Haab  laa  sygt  og  strandet, 
Varselsordet  syntes  spildt, 
ingen  Syner,  ingen  Daad, 
Haabet  som  en  grundstodt  Baad, 
Folkets  rige  Ungdomsdromme 
splittet  af  de  onde  Stromme. 


"9 

,,Herren  Ord  var  dyrt  i  Landet", 
ingen  paa  sit  Liv  var  tryg; 
kunde  det  vel  vaere  andet, 
naar  til  Gud  der  vendtes  Ryg? 
Men  hvor  slet  det  end  var  vendt, 
Herrens  Lampe  var  dog  taendt, 
og  til  Samuel,  den  unge, 
givet  blev  Profetens  Tunge. 

,, Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet", 
ingen  Syner,  ingen  Daad! 
Da,  som  Sol  staar  op  af  Vandet, 
Smilet  lyser  gennem  Graad; 
Samuel,  i  Aanden  staerk, 
over  Daad  og  Helteveerk: 
Ordet  ildner,  trdster,  frycler, 
Altret  rejses,  Sangen  lyder. 

,,  Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet<( 

mangen  Gang,  mens  Tiden  skred, 

og  det  var,  som  Orkensandet 

tyst  hen  over  Livet  gled: 

men  hvor  slet  det  end  var  vendt, 

Herrens  Lampe  var  dog  taendt, 

og  en  Samuel  blev  funden, 

og  med  ham  slog  Rejsningsstunden. 

Herrens  Ord  er  Lys  i  Landet, 
selv  hvor  D0dens  Trone  staar, 
det  g0r  frugtbart  Orkensandet, 
planter  midt  i  Vintren  Vaar, 


I2O 


skaber  Syner,  skaber  Daad, 
bryder  D0dens  bitre  Braad, 
iylder  Hjaerterne  med  Glaede, 
saa  kun  Helvede  maa  grsede. 


Englene. 

(Af  ,,Alperoser".) 


Tone:    Guds  Menighed,  syng  for  vor  Skaber  i  Len. 
Der  leger  en  Engel  for  Vuggerne  smaa, 

Livet  er  saa  skont! 

De  favreste  Blomster  han  laegger  derpaa 
og  synger:    Tro  kun  paa  vor  Herre! 

Der  leger  en  Engel  i  Vaarsolens  Glans, 

Livet  er  saa  skont! 

Han  raekker  os  Haabets  rigt  farvede  Krans, 
og  vinker  til  Daad  og  til  Lykke! 

Der  leger  en  Engel  i  Skaersommer-Kvseld, 

Livet  er  saa  skont! 

Han  taender  den  hellige  Glpd  i  vor  Sjael, 
at  leve  det  bliver  at  elskc. 

Der  leger  en  Engel  ved  Efteraars-Tid, 

Livet  er  saa  skont! 

Han  kvaeger  vort  Hjaerte  i  Trsengsel  og  Strid 
.med  Draaber  fra  Mindernes  Kilde. 


J2I 

Guds  Engle  os  folge  fra  Vugge  til  Grav, 

Livet  er  saa  sk^nt! 

Og  med  os  de  flyve  til  Landet  bag  Hav, 
hvor  Livet  ej  skaemmes  og  seldes. 

Og  D0den  bli'r  kun  som  en  drivende  Sky, 

Livet  er  saa  skont! 

Naar  Skyen  henfarer,  s£  Sol  vi  paa  ny 
med  Dagen,  som  aldrig  vil  kvaelde. 

Der  laere  vi  Tonen  til  Englenes  Kor, 

Livet  er  saa  skont! 

naar  Saede  vi  tage  om  Brudgommens  Bord, 
og  Hojsangen  fylder  Guds  Himle. 


Morgenstj  sememes  Sang. 


Der  staar  i  de  gamle  Skrifter, 
at  Morgenstjcernerne  sang, 
og  alle  Guds  Born  mon  juble, 
da  Jorden  til  Liv  udsprang. 

Hvor  meget  der  end  er  syndet 
og  graedt  paa  den  gamle  Jord: 
bin  forste  jublende  Lovsang 
ej.ganske  herfra  dog  fo'r. 

Hin  forste  jublende  Lovsang 
af  Stjaerner  og  Englekor 
end  fylder  med  fagre   Dromme, 
det  fattigste  Liv  paa  Jord. 


122 

Den  dirrer  fra  skjulte  Straenge 
i  Luft  og  paa  Land  og  Hav 
og  kiinger  som  Paaskesalme 
fra  taareduggede  Grav. 

Ja,  hele  Naturen  stammer 
paa  Morgensrjaernernes  Sang; 
det  haaber  selv  mindste  Smaafugl, 
at  synge  den  fuldt  en  Gang. 

Et  e"neste  Menneskehjaerte, 
har  hojere  Livsvserdi 
end  hele  Naturens  Tempel 
med  Skonhedsbilleder  i. 

Hvert  eneste  Menneskehjaerte 
trods  Faldet  med  Sorg  og  Skam 
dog  baerer  den  Eviges  Billed 
og  Isenges  og  higer  mod  ham. 

Der  bruser  fra  Sjaeledybet 
en  underfuld,  maegtig  Klang, 
og  det  er  de  brudte  Toner 
af  Morgenstjaernernes  Sang. 

Naar  Jorden  sig  e"n  Gang  lofter 
som  nyfodt,  i  Flamrner  dobt, 
paa  Morgenstjaernernes  Kojsang 
da  jubler  hver  dyrekobt. 


123 

Ti  Menneskehjaerter  bedre 
kan  synge  Guds  Naades  Lov 
end  Engle  og  Morgenstjaerner 
og  Fuglene  smaa  i  Skov. 

Kun  faldne  rigtig  kan  fatte 
det  store  Rejsningens  Ord, 
kun  Fanner  forstaa,  hvad  Glaede 
i  Navnet  ,,Genioser"  bo'r. 

Saa  vorde  de  gamle  Toner 
fra  Skabelsens  Morgensk?er 
en  jublende  Hojmessesalme 
fra  bkabningens  frelste  Haer. 


I  Herrens  Tjeneste. 

(1875-) 


Tone:    Der  stremmer  en  Flod  mod  det  evige  Hav 
Vi  rejse  omkring  med  det  dejligste  Bud, 
der  hortes  ej  bedre  paa  Jord, 
vi  fik  det  af  evige  Sandheds  Gud 
med  Livets  forlosende  Ord. 

Vi  raabs  det  ud  til  den  flygtige  Slaegt 
og  ind  i  den  larmende  Tid: 
det  Budskab  vi  bringe  bar  Evigheds  V^gt, 
saa  Krsefterne  komme  i  Stria. 


124 

Naar  Hjaertet  er  sygt,  og  naar  Synet  er  trangt, 
og  Glaeden  et  drivende  Vrag; 
det  aabner  dit  Blik,  og  du  skuer  saa  langt, 
he'll  ind  i  den  solklare  Dag. 

Og  ledes  du  ved  den  fortaerende  Glans, 
som  Verden  bar  pyntet  sig  med, 
og  bejler  dit  Hjaerte  til  Kaempernes  Krans 
til  Kroner,  hvor  Perlen  er  Fred. 

Tag  da  mod  vort  Budskab,  det  melder  om  Glans, 
som  haver  for  Evighed  Vaerd, 
det  frelser  fra  D0den  din  stovbundne  Sans, 
med  Fred  under  blinkende  Svaerd. 

Ja,  sidder  med  Graad  du  for  Livets  Forlis,  - 
vi  hilse,  vi  synge:    Guds  Fred! 
Ti  Ordet  opelsker  et  Guds-Paradis 
paa  vildeste,  odeste  Sted. 

Vi  rejse  omkring  med  det  dejligste  Ord 
om  Kjerligheds-Livet  i  Gud, 
det  toner  saa  frydeligt  hen  over  Jord, 
og  Klangen  skal  aldrig  do  ud. 

Med  Ordet  vi  staa  for  det  spottende  Smil, 
det  klogtige,  daarende  Vid, 
hvor  Hjaertet,  skont  saaret  af  Dodens  Pil, 
dog  le*r  med  den  lystige  'I  id. 


Med  Ordet  vi  mode  det  duggede  Blik 
og  Hjaertet,  hvor  Laengslerne  bo, 
hvor  Lyset  i  Natten  ej  ganske  forgik, 
hvor  Paradis-Minderne  gro. 

Vi  raabe  det  ud  som  Guds  Kaerligheds  Ont 
til  hver,  som  er  angstfuld  og  svag: 
det  lofter  dig  op  fra  den  larmende  Jord, 
he'll  ind  i  den  solklare  Dag. 


Den  samme  Gud. 


Den  samme  Gud,  som  mejsler,  danner  Taaren 
og  kalder  den  fra  skjulte  Kilder  frem, 
hvert  Lserkeslag,  hvert  Solkys  giver  \"aaren, 
der  Jorden  gor  til  Skonheds  rige  Hjem. 

Den  samme  Gud,  som  Livets  Traade  slynger 
og  styrer  Kongers  og  de  vists  Raad, 
han  lyser  Fred,  hvor  Barnevuggen  gynger, 
hver  aedel  Drom  han  lofter  op  til  Daad. 

Den  samme  Gu  J,  som  leder  hver  en  Stjaerne, 

der  sejler  stolt  paa  Himlens  dybe  So, 

har  Spirekraft  lagt  i  hver  lille  Kaerne 

og  Muldjord  skabt  selv  til  det  mindste  Fro. 

Den  samme  Gud,  som  Rosenknoppen  vaeder 
i  Morgenduggens  rene  Straalebad, 


126 

ban  kysser  kserligt  den,  som  ensomt  graeder, 
og  gor  ham  midt  i  Traengslen  tryg  og  glad. 

Den  samme  Gud.  som  styrer  Stormens  Engel, 
naar  den  paa  staerke  Vinger  bruser  frem, 
ban  holder  i  sin  Hand  hver  Blomsterstaengel, 
hver  Fuglerede,  dybt  i  Skovens  Gem. 

Den  samme  Gud,  hvis  Lynildsoje  skuer 
hvert  Solsystem  og  hver  en  Londom  ve"d, 
han  bygger  sig  et  Hjem  med  Tempelbuer 
i  hvert  et  Bryst,  der  huser  Kaerlighed. 

Den  samme  Gud,  som  Spurvens  Unger  mader 
og  klaeder  Liljen,  der  paa  Marken  staar, 
er  din  og  rnin,  er  alle  Verdners  Fader, 
og  talt  er  selv  vert  mindste  Hovedhaar! 

Den  samme  Gud,  som  i  sin  Straalehimmel 
omkring  sig  har  den  staerke  Englehser, 
han  favner  dog  al  Jordens  Bornevrimmel, 
der  er  ej  e"n,  han  ikke  haver  kaer. 


En  Praest. 

(Af  ,,Solglimt".) 


Han  laa  og  skjalv  i  Dodens  Stand, 
det  dirred  tungt  omkring  hans  Mund, 
han  trykked  Praestens  Haand,  der  stod 
med  angstfuld  Sind  og  lidet  Mod. 


.,,O,  sig  mig,  Freest,  hvis  du  det  ve"d, 
er  der  bag  Grav  en  Evighed? 
Men  giv  mig  ingen  Teori, 
husk,  snart  er  alt  med  mig  forbi! 

,,Nej,  byd  mig  intet  Hjaernespind! 
5e"  Doden  kysser  alt  min  Kind! 
Ej  Talemaader  mer  slaar  til,  - 
nej,  Sandhed  kun  jeg  here  vil! 

.,,Hvad  de"r  og  de"r  at  laese  staar, 
hvad  lasrde  gaetted  paa  i  Gaar, 
er  ikke,  hvad  jeg  vide  vil, 
men  kun,  —  hvad  bliver  jeg  nu  til? 

,,Hvor  gaar  jeg  hen?  hvad  aabner  sig, 
naar  Doren  lukkes  efter  mig? 
Jeg  Vished,  Vished  sporger  om, 
ej  Kirkens  eller  Verdens  Dom. 

,,Hvert  andet  Spargsmaal  synker  ned, 
men  det,  —  er  der  en  Evighed? 
Hvor  gaar  jeg  hen  i  nseste  Xu? 
Det  fylder  mig  med  Nattens  Gru ! 

,,Nu,  Prsest,  om  du  det  kan,  saa  giv 
mig  Vished  om  det  andet  Liv! 
Sig  mig  det,  hvis  du  noget  ve"d, 
.hvad  gemmer  Ordet  Evighed? 


128 

,,Er  her  den  sidste  Graense  sat? 
Er  Livets  Maal  den  sorte  Nat? 
og  er  det  sandt,  hvad  skrevet  staar, 
at  dod  Mand  til  sin  Dommer  gaa'r? 

,,Men  svar  mig  sanddru!  —  dolg  det  ej! 
Hvis  bag  ved  Graven  du  ser  Vej! 
Og  se'r  du  ingen,  —  sig  det  frit; 
ti  tomme  Eraser  baade  lidt! 

,,Fortael  mig  ej,  at  jeg  var  god, 
at  Pligtens  Vej  jeg  ej  forlod, 
at  jeg  et  Monster  var  som  faa, 
og  derfor  nok  skal  Himlen  naa'. 

,,Jeg  v£d  det  bedre,  foler  grant, 
kun  til  mig  selv  jeg  Kranse  bandt, 
og  kun  mit  eget  sogte  jeg,  - 
jeg  gyser  —    —  Doden  knuger  mig!" 

Tavs  stod  den  unge,  laerde  Praest 
i  Sjaeleangstens  kolde  Blaest; 
her  laa  en  Sjael  ved  Gravens  Rand 
og  hvisked:  trost  mig,  men  vser  sand! 

Tit  havde  ban  dybsindigt  talt 
og  Blomster  og  smaa  Engle  malt, 
delt  Trosten  ud  saa  rundelig 
om  Gensyn  hist  i  Himmerig. 


Tit  naar  bans  Tankes  Lynglimt  steg, 

blev  mangen  Synder  raed  og  bleg, 

og  formfuldendt  bans  Tale  flod 

snart  skarp  og  staerk,  snart  varm  og  b!0d. 

Som  Praest  med  Kirkens  Myndighed 
alt  Svaermeri  ban  fluks  slog  ned 
og  nod  fuld  mangen  Sejersrus, 
naar  fyldt  til  Traengsel  var  Guds  Hus: 

Hvor  Talen,  snart  som  Tordenbrag, 
og  snart  som  blode  Harpeslag, 
de  mange  Hjaerter  tryllebandt 
og  ingen  spurgte:  —  Er  del  sandt? 

Men  her,  her  laa  en  Sjael  og  stred 
og  bad  om  Lys,  naar  Sol  gik  ned, 
og  her,  foran  den  store  Nod, 
ban  folte,  Stene  blev  bans  Brod. 

Med  Gysen  hos  sig  selv  ban  fandt 
en  Tviv),  der  hvisked:     Var  det  sandt? 
Og  tro'de  jeg  det  selv  fuldt  ud, 
det  Ord,  jeg  sagde,  kom  fra  Gud? 

Naar  dristig  jeg  min  Tales  Traad 
gav  Navn  af  Herrens  Ord  og  Raad, 
og  ddrtil  Folkets  Tanke  bandt, 
var  for  min  egen  Sjael  det  sandt? 


Han  stirrer  paa  den  syge  ned,  - 
en  Skygge  gennem  Stuen  gled, 
et  Nodskrig  og  et  Suk  der  Idd,  - 
saa  blev  det  stille,  -      -  han  var  dod! 

Han  fik  ej  Lys,  han  faridt  ej  Fred, 
f0r  over  Graensen  tyst  han  skred! 
Det  var,  som  dette  brustne  Blik 
igennem  Praestens  Hjcerte  gik: 

Som  stasvned  det  til  Dom  ham  ind 
og  lagde  Angsten  i  hans  Sind; 
det  m0dte  ham,  hvor  hen  han  saa', 
og  alt  som  i  en  Taage  laa. 

—  Men  hjemme  bojer  han  i  Lon 

sit  Hjaerte  til  en  ydmyg  Bon: 

,,Tag  fra  mig,  Gud,  den  Ro's,  jeg  vandt, 

og  giv  mig  kun  at  talc  sandt! 

,,At  tale  sandt  om  dig  og  dit, 
om  Naaden  din  og  Faldet  mit, 
om  Livets  Alvor,  D0dens  Gru, 
med  Flammeord,  men  kaerlig  Hu. 

,,Hver  Gang  min  Tanke  rsekke  vil 
ud  efter  Verdens  Skyggespil 
og  stirrer  blind  paa  Dognets  Glans 
og  bejler  til  dets  falske  Krans. 


13* 

,,Og  hver  Gang  jeg  mig  drommer  stor 
og  Hovmod  i  mit  Hjaerte  bo'r, 
og  hver  Gang  glad  jeg  lytter  til, 
naar  Lognens  Aand  mig  smigre  vil: 

,,Da  drag  til  Minde  mig  bin  Mand, 
der  laa  med  Gru  ved  Gravens  Rand 
og  bad  i  sidste  Kuldegys 
om  Livets  Ord  med  Sandheds  Lys: 

,,Men  bad  forgaeves  og  fo'r  hen, 
hvor  fra  ej  nogen  kom  igen; 
jeg  kunde  ej,  jeg  turde  ej 
igennem  Graven  vise  Vej! 

,,Jeg  folte,  al  min  Klogt  og  Kunst 
var  her  kun  falske  Taagers  Dunst, 
elendig,  fattig  d^r  jeg  stod, 
og  knust  var  alt  mit  kaekke  Mod! 

,,Ja,  drag  mig  del  til  Minde,  Gud, 
og  lad  det  aldrig  slettes  ud! 
Bliv  du  mit  Liv,  mit  Lys,  min  Fred, 
og  sign  mit  Virke,  ja,  virk  med! 

,.Ti  uden  dig,  jeg  foler  grant, 
er  al  min  Gerning  Gogl  og  Tant, 
men  salv  du  mig  med  Xaadens  Aand 
og  for  mig  med  din  hojre  Haand!" 


J_32_ 

Saa  10d  bans  B0n,  —  og  fra  den  Dag 
ban  praeked  ikke:  ,,far  i  Mag"! 
men:    ,,ka3mp  alvorligt!  grib  i  Tro 
det  Ord,  som  over  Grav  slaar  Bro!" 

Af  Aandens  Malm  bans  Tale  klang, 
var  blod  dog  som  en  Vuggesang, 
som  Sommersolen,  staerk  og  klar, 
den  Lyset  ud  i  Verden  bar. 

Til  den,  hvis  Kind  i  Sorg  blev  bleg, 
til  den,  som  falske  Venner  sveg, 
til  den,  som  Synden  slog  til  Vrag, 
som  modlos  blev  paa  Kampens  Dag: 

Han  kom  med  Fred  og  Lys  og  Tr0st, 
og  altid  kaerlig  10d  bans  R0st; 
ban  Verdens  Ros  ej  mere  vandt, 
men  hvad  han  sagde,  det  var  sandt. 


Gravens  Londom. 


O,  naar  jeg  tit  bar  se"t  og  laest  og  taenkt  mig  traet, 
saa  standser  Tanken  dog  altid  paa  sarnme  Plet: 
hvad  gemmer  Graven  i  sit  kolde,  dunkle  Sk0d? 
Og  hvilken  Londom  er  der  skjult  i  Ordet  D0d? 
Ja,  Sfinksen  sidder  kold  og,  nu  som  altid,  stirrer 
paa  mig,  naar  mer  og  mer  min  Tanke  sig  forvirrer. 


133 

Man  kan  fors0ge  paa  at  taenke  Doden  vaek, 

at  vsere  drengekaad  og  drive  med  den  Gaek; 

men  lige  fuldt  dog  staar  det  Sporgsmaal  der  igen: 

naar  D0dens  Port  er  lukt,    hvor  vandrer  jeg  saa  hen? 

Paa  Gravens  hvide  Ste"n  den  store  Gaade  sidder 

og  peger  tavs  og  kold  paa  Evighedens  Vidder. 

Ja,  Smilet  fryser  bort,  og  Kinden  bliver  bleg, 

og  Jordens  storste  Daad  kun  synes  Borneleg, 

naar  D0den  ved  min  Seng  med  Gravrost  byder:  kom! 

nu  staevner  jeg  dig  ind  for  Evighedens  Dom! 

Da  slutter  Angsten  mig  i  sine  staerke  Kaeder, 

mens  jeg  ad  skumle  Vej  i  Skyggedalen  traeder. 

Men  er  der  da  ej  Raad  i  denne  Livsens  Xod? 
Og  er  jeg  da  kun  Trsel  for  denne  staerke  Dod? 
Skal  jeg  kun  stirre  slovt  og  finde  mig  deri, 
og  slaa  til  Ro  mig  med,  at  snart  er  alt  forbi? 
At  bag  ved  ligger  kun  det  store,  tavse  ode, 
en  Nat,  der  kender  ej  til  nogen  Morgenrode? 

Nej,  Gud  ske  Lov!  jeg  ve"J  et  mnegtigt  Sejers-Ord, 
hvori  er  evigt  Liv  for  hver,  som  paa  det  tro'r. 
Det  Ord  med  Jesus  Krist  kom  her  til  Jorden  ned, 
og  med  ham  baerer  det  endnu  hans  Menighed: 
det  er  et  Kildespring  til  Lys  og  Fred  og  Glaede, 
paa  det  jeg  bygge  vil,  selv  i  mit  Dodningklaede. 


134 

Ved  Genesaret  So. 

(Af  ,,Solglimt".) 
(Skrevet  1871.) 


Ikke  svobt  i  dunkle  Taager, 
men  i  rige  Solskinsklaeder, 
Mindets  lyse  Born  fremtraeder, 
naar  jeg  sover,  naar  jeg  vaager. 

Men  om  liain  de  alle  tale, 
som  i  disse  skonne  Egne 
0ved  Jaertegn  alle  Vegne, 
vilde  Hjaerterne  husvale. 

Om  hans  Stordaad  hvisker  Voven 
hist  fra  Soen  under  Fjaeldet, 
hver  en  Blomst  ved  Kildevaeldet, 
hver  en  lille  Fugl  foroven. 

Han  mig  moder  alle  Steder 
i  det  hoje,  i  det  lave; 
lys  ban  staar  imellem  Grave 
og  for  hele  Verden  beder. 

Maegtig  ban  sin  Kirkebue 
over  alle  Slaegter  hvselver, 
Morkets  Fyrste  for  ham  skselver, 
og  for  ham  maa  Doden  grue. 

Jesus  Kristus  vaere  priset! 
Han  har  Livet  til  os  vundet, 
og  i  ham  vi  Vej  har  fundet 
hjem  til  Gud  og  Paradiset. 


135 

Derfor  kom,  I  Jesus- Minder, 
gennem  Sjaelen  tyst  I  skride! 
Styrk  mig  til  med  ham  at  stride, 
til  jeg  med  ham  Sejren  vinder! 


Jerusalem. 

(Af  ,,Kanaan".) 


Jerusalem,  du  Dronning  over  btaeder, 
hvi  sidder  du  saa  tavs  i  Enke-Klaeder? 
Og  hvorfor  er  paa  Sion  der  saa  ode, 
vil  ingen  mere  i  Basunen  stode? 

Jeg  dromte  mig  dig  stolt  i  Hojtids-Smykke, 
men  se"r  dig  sorgende  for  jordlagt  Lykke: 
Jerusalem,  o  sig  mig,  hvi  du  graeder? 
Mit  eget  Oje  Vemods-Taaren  vseder. 

Hvorfor  jeg  graeder,  fremmede,  du  sporger? 
For  mine  Born,  for  deres  Fred  jeg  sorger! 
Se",  hvor  de  skselvende  omkring  sig  snige 
i  Davids  Stad,  i  Faedres  stolte  Rige! 

Se",  hvor  fra  Davids-Bcrgen  Fanen  vajer 
og  melder  h0jt  om  Tyrke-Troens  Sejer, 
se,  hvor  Halvmaanen  fra  Morija  glimter! 
O  Israel,  naar  mon  du  Solen  skimter! 

Hvor  Templet  stod,  nu  Tyrk^-Maanen  skuer 
med  Spot  paa  Helligdommens  sjunkne  Buer, 


136 

hvor  Folkets  Lovsang  rysted  Templets  Mure, 
Imamen  mumler  nu  Koranens  Sure. 

Hist,  hvor  i  Muren  sprukne  Ste"n  fremtraeder, 
de*r  staar  mit  Folk  i  S0rgedragt  og  graeder, 
men  Lov  at  graede  maa  for  Guld  de  kobe!  — 
mit  Folk,  mit  Folk!  i  Sorg  jeg  maa  mig  svobe! 

Hvor  Kongeborgen  rejste  sine  Mure, 
de*r  skaerer  Bondens  Plov  den  dybe  Fure; 
hvor  Davidsharpen  klang  i  Aftensvalen, 
de"r  hvisler  Slangen,  og  de"r  go'r  Sjakalen. 

Mit  Sion,  ak,  hvor  er  du  blevet  0de! 
Naar  skal  din  gamle  Glans  staa  op  af  d0de? 
Naar,  Herre,  vil  du  dig  paany  miskunde 
og  fylde  med  din  Lovsang  vore  Munde? 

Paa  Sions  Gader  gaa  med  blege  Kinder 
nu  mine  S0nner,  raedde  fast  som  Kvinder, 
halvntfgne  Tyrkedreng  i  Skaeg  dem  plukke, 
de  tie  og  har  naeppe  Lov  at  sukke. 

5e",  derfor,  fremmede,  jeg  dnsomt  graeder, 
og  de"rfor  sidder  jeg  i  Enkeklaeder, 
og  ddrfor  har  jeg  lagt  mit  Hojtids-Smykke 
og  stirrer  paa  den  table  Fortids-Lykke. 

—  Jerusalem,  du  Dronning  over  Stseder, 
jeg  fatter  nu  din  Sorg,  hvorfor  du  graeder! 
Men  for  din  Fred  Guds  Kirke  trofast  beder, 
og  Herren  vredes  ej  i  Evigheder! 


137 

En  Gang,  saa  varsler  der  en  hellig  Stemme, 
en  Gang  skal  al  din  Graad  og  Kval  du  glemme, 
naar  du  med  Moderlyst  og  Modervarme 
t0r  favne  dine  B0rn  i  dine  Arme. 

Og  da  skal  dine  Mure  atter  rejses, 
og  Himmelkongens  hoje  Banner  hejses, 
men  Tyrkeflaget  falde  ned  i  Stovet, 
Halvmaanen  miste  alt,  hvad  den  bar  rovet. 

Jerusalem,  Fredsfyrsten  frem  skal  stige 
fra  dig  og  grua.de  sig  et  Fredens  Rige, 
hvor  Stormen  tier,  og  hvor  Svaerdet  hviler, 
og  hvor  Smaabarnet  sodt  til  Loven  smiler. 

Jeg  se"r  det  skride  frem  fra  Sions  Bjaerge, 
og  Himlens  staerke  Skjoldvagt  er  dets  Vaerge, 
paa  Rosensky  han  kommer,  Engle  sjunge, 
naar  Israel  skal  se*  ham,  som  de  stunge. 

Dit  Julebud,  o  Gud!  gaar  over  Lande, 
dit  Kors  har  lyst  ved  fjserne  Hedning-Strande! 
Naar  Hedning-Fylden  er  til  dig  indgangen, 
da  moder  Jakob  dig  med  Davids-Sangen. 

(Skrevet  paa  Oliebjserget   ved  Jerusalem    Xytaarsmorgen 
1871.) 


Lys  Tro. 

(Af  ,,Maleren".) 


Jeg  tro'r  ej  paa,  at  vi  til  Himlen  kyses 
af  nogen  Lov  med  nok  saa  helligt  Navn, 
men  at  derind  vi  mildt  og  stille  lyses, 
naar  Naadens  Tilbud  m0der  Hjaertets  Savn; 
det  tro'r  jeg  paa,  fordi  jeg  tro'r  paa  Gud 
og  paa  bans  Naades  rige  Julebud. 

Jeg  vil  ej  tro,  at  Synden  he'll  bar  revet 
os  yEvnen  til  at  raekke  efter  Gud, 
at  alt  blev  ondt  og  raat  og  stygt  hos  Stovet, 
og  at  hver  Sandhedsfunke  sluktes  ud; 
jeg  tro'r  det  ej,  fordi  jeg  tro'r  paa  Gud 
med  Magt  og  Sind  at  Isege  Syndens  Brud. 

Jeg  tro'r  ej  paa,  at  Helvede  skal  fyldes, 
mens  kun  en  enkelt  Pilgrim  Himlen  naa'r, 
at  Gud  kun  af  en  liden  Flok  skal  hyldes, 
mens  Markets  Drot  som  Verdenshersker  staar; 
jeg  tror  det  ej,  fordi  jeg  tio'r  paa  Gud, 
hvis  Rige  staar,  naar  Helved  slettes  ud. 

Men  fast  jeg  tro'r,  at  Helvedangst  vil  binde 
den  Sjael,  som  haanlig  kraenker  Livets  Ret, 
og  som  gor  Synden  til  sin  Elskerinde, 
hvis  Lyst  det  er  at  vaere  ond  og  slet; 
det  tro'r  jeg  vist,  fordi  jeg  tro'r  paa  Gud, 
bans  Ord  er  Magt  og  taaler  intet  Brud. 


139 

Ja,  fast  jeg  tro'r,  al  Synd  vil  nedad  fore, 

—  kald  det  saa  Helved,  kald  det,  hvad  du  vil! 

ti  Synd  og  Dod  i  samme  Karm  mon  kore, 

Daemoner  drive  deres  lumske  Spil; 

men  fast  jeg  tro'r,  Daemoner,  Synd  og  Dod 

maa  segne  for  Guds  Aasyns  Straaleglod. 

Og  derfor  vil  jeg  GiH  i  Void  mig  give 
og  bygge  paa  min  gamle  Barnetro, 
og  under  Korset  vil  jeg  trofast  blive, 
dets  Flanker  slaa  fra  Jord  til  Himmel  Bro; 
i  Mulm  og  Skumring  og  i  Solskinsvejr 
jeg  tro'r  paa  Hjaertets  Ret  og  Livets  Sejr. 


,,A1  Skabningen  sukker" 


,,A1  Skabningen  sukker",  selv  midt  i  sin  Lyst, 
og  Livsglaeden  slores  af  Skygge; 
men  dybest  er  Sukket  fra  Menneskebryst, 
hvor  Evigheds-Laengslerne  bygge. 

Men  ikke  et  eneste  Suk  skal  gaa  tabt, 
som  hviler  paa  Gudslaengslens  Arme; 
ti  ban,  som  vort  Hjaerte  har  dannet  og  skabt, 
vil  over  dets  Kaar  sig  forbarme. 

Hver  famlende  Tanke,  som  grubled  sig  traet, 
hver  higenue,  stigende  Laengsel, 
hvert  taageslort  Oje,  som  meget  har  graedt, 
hvert  Haab  midt  i  Tvivlenes  Ftengsel: 


i4o 

Ja,  alt,  bvad  der  slaevner  med  retskaffen  Hu 
mod  Lyset  paa  Laengslernes  Vinge 
og  baerer  for  M0rket  og  Lognen  Gru, 
skal  h0re  Befrielsen   ringe. 

Hver  Haand,  der  blev  loftet  i  angestfuld  Bon, 
naar  B01gerne  vokste  til  Bjaerge, 
skal  gribes  og  frelses  af  ,,Menneskens  S0n", 
bans  Kors  er  de  kaempendes  Vaerge. 

Den  kvidrende  Fugl  og  det  svajende  Siv 
end  ikke  af  Syne  ban  table; 
ti  dyrebart  er  ham  det  ringeste  Liv, 
og  frelse  ban  vil,  hvad  ban  skabte. 

Han  sejrer,  som  Lysets  livsalige  Drot, 
trods  M0rke  og  Skaebner  og  Gaader: 
og  endnu,  som  fordum,  ban  al  Ting  gor  godt, 
og  Livsgaaden  kaerligt  ban  raader, 

Nu  kalde  bans  Klokker  langt  ud  over  Land 
og  ud  over  brusende  Stromme  - 
ad  stormslagne  Sjaele  paa  Dodningestrand, 
som  endnu  om  Hjemmet  dog  dromme. 

Jeg  veM,  der  er  Morke,  og  storst  i  mig  selv, 
men  dog  bar  for  Solen  jeg  Oje, 
jeg  se"r  i  mil  Jordelivs  stridige  Elv 
sig  spejle  de  evige  H0je. 


Hvad  Livet  skal  vorde,  det  rokser  sig  til, 
skont  sselsomt  tit  Bladet  sig  vender: 
jeg  tro'r  ej  paa  Tilfaeldets  legende  Spil, 
men  fuldt  paa  Guds  kaerlige  Haender. 

Men  Gaaderne,  Skaebnerne,  al  denne  Strid 
af  Viljer  og  Tanker,  der  brydes, 
kun  varsler  en  gaerende  Gennembrudstid, 
hvis  Tegn  skal  i  Kcerlighed  tydes. 

Fra  oven  Gud  se"r  paa  det  oprorte  Dyb, 
der  koger  og  syder  herneden; 
ban  ser  ikke  paa  os  som  usseligt  Kryb: 
men  lyser  ud  over  os  Freden. 


Jesus. 


Tone:    Et  Kors  det  var  det  haarde,  trange  Leje* 
Jeg  s6r  ham  staa  paa  Galilaeas  Hoje, 
med  Hjaertet  stort,  med  dugget  Glans  i  Oje, 
fra  fjsernt  og  naer  de  store  Skarer  stromme, 
i  ham  staar  opfyldt  Folkets  bedste  Dromme. 

Jeg  ser  ham  tusinder  med  Brod  at  maette,  - 
til  Gengaeld  de  en  Tornekrans  ham  flette; 
og  alle  Vegne  Laegedom  han  bringer, 
selv  D0den  og  Daemonerne  han  tvinger. 

Jeg  se"r  ham  vandre  med  sin  lille  Skare 
ra  Ste   d  til  Sted,  Guds  Ord  at  aabenbare; 


og  aldrig  for  som  ban  har  nogen  talet, 
som  ban  har  ingen  Sjaelelivet  malet. 

Jeg  se'r  ham  true  Storm  og  staerke  Vande 
med  malmfuld  Rost,  med  loftet  Herskerpande; 
og  atter  se'r  jeg  ham  med  Born  paa  Armen, 
men  mod  de  trygge.  stolte  blusser  Harmen. 

Jeg  se'r  ham  lofte  Svoben  hist  i  Templet, 

hvor  ,,R0verskab"  som  ,,gudeligt"  blev  stemplet; 

men  0mt  ban  kalder  ad  de  traette,  bange, 

det  klinger  som  en  Moders  Vuggesange. 

Jeg  se'r  ham  stirre  paa  de  stolte  Buer, 
med  Sorg  og  Graad  ban  Undergangen  skuer, 
og  i  bans  Hjaerte  Kaerligbeden   braender: 
Jerusalem,  som  ej  din  Frelse  kender! 

Jeg  ser  ham  ind  ad  Stadens  Porte  ride, 

hans  Bryst  er  fuldt,  —  det  er  ved  Paasketide! 

Og  der  er  Palmer,  Jubelraab  og  Glaede, 

kun  ban,  der  jubles  for,  —  kun  ban  maa  graede. 

Jeg  se'r  ham  knaele  dybt  i  Urtegaarden, 
,,den  gode  Hyrde",  kaempende  for  Hjorden, 
og  medens  Morket  sine  Svende  kalder, 
bans  Sved  som  Blod  med  Natteduggen  falder. 

Jeg  se'r  ham  domt,  forladt  af  sine  egne, 
jeg  se'r  ham  under  Korsets  Bjaelke  segne, 


143 

sit  Livskald  tro,  ban  sig  i  Doden  giver, 
derfor  ban  vor  og  Verdens  Frelser  bliver. 

Jeg  se'r  ham  boje  Hovedet  i  Doden, 

som  Solen  synker  ned  i  AftenroJen; 

til  Bunds  ban  tomte  Lidelsernes  Baeger, 

korsnaglet  blev  dea  Haand,  som  Verden  laeger. 

Jeg  se'r  ham  bryde  Gravens  morke  Faengsel, 
til  Liv  og  Lys  at  rejse  Slaegtens  Laengsel: 
jeg  se'r  ham  tra3de  paa  den  gamle  Drage 
og  ringe  ind  den  nye  Verdenssage. 

Jeg  se'r  ham  staa  for  sidste  Gang  paa  Bjaerget, 

og  som  ban  bar  for  sine  trofast  vaerget, 

saa  vil  ban  vaere  med  dem  alle  Dage, 

den  Fred,  ban  giver,  ingen  Magt  kan  tage. 

—  Jeg  se'r  ham  staa,  hvor  Daabens  Kilde  springer, 
hvor  Ordet  iyder,  og  hvor  Salmen  klinger, 
hvor  Menigheden  sig  om  Altret  samler, 
hvor  fattigst  Suk  sig  op  mod  Himlen  famler. 

Jeg  se'r  dig,  Jesus,  under  Da^ens  M0je, 
en  dugget  Glans  er  i  dit  Frelseroje! 
Vaer  bos  mig,  Jesus,  naar  mit  Hjaerte  brister, 
og  sig,  at  aldrig,  aldrig  du  mig  mister! 


Hj emmet  her  og  hisset. 

(Af  ,,Praerieroser".) 

Tone:   Om  Glaeder  end  betegne. 

Der  er  saa  meget  dejligt 

paa  clenne  gamle  Jord, 

hvor  meget  maa  der  vsere, 

hvor  Gud  i  Himlen  bo'r! 

Og  ban  er  jo  min  Fader, 

bans  lyse  Slot  mit  Hjem; 

ti  synger  jeg  frimodig, 

bver  Skridt  jeg  vandrer  frem: 

Hjem!  Hjem!  mit  kaere   Hjem! 
Jeg  bar  det  godt  hernede, 
men  bedst  er  du,  mit  Hjem! 

Smaafuglen  lifligt  synger 

i  Skovens  gronne  Tag, 

og  Solen  varmer  Cejligt 

den  lange  Sommerdag; 

men  Englene  i  Himlen 

de  gyldne  Harper  slaar, 

og  de"r  ej  Blomsten  visner; 

ti  de~r  er  altid  Vaar. 

Hjem!  Hjem!  rnit  kaere  Hjem! 
Jeg  bar  det  godt  hernede, 
men  bedst  er  du,  mit  Hjem! 

Her  maa  jeg  stundom  graede, 
naar  Hjaertet  bliver  sygt, 
her  synder  jeg,  og  Doden 
vil  fylde  mig  med  Frygt; 


H5 

men  Synd  og  Sorg  og  Smaerte 

til  Himlen  aldrig  naa'r, 

og  evig  karsk  mit  Hjaerte 

ved  Jesu  Hjaerte  slaar. 

Hjem!  Hjem!  mit  kaere  Hjem!1 
Jeg  bar  det  godt  hernede, 
men  bedst  er  du,   mit  Hjem! 


Fremad,  opad,  hjeniad. 

(Af  ,,Julesange".) 

Tone  af  Hans  Gabrielsen, 
eller:  Altid  frejdig,  naar  du  gaar. 

Fremad!  fremad!  kaek  og  staerk, 
Storm  hver  fjtndtlig  Skanse! 
For  hvert  aedelt  Manddomsvaerk 
bryd  en  Ridderlanse! 

Opad!  opad!  stands  kun  ej 
for  de  Skyer  sorte! 
Over  Stjaernerne  din  Vej 
gaar  til  Himlens  Porte. 

Hjemad!  hjemad!  i  din  Sang 
Hjemmets  Toner  klinge! 
Da  bli'r  Vejen  aldrig  lang, 
aldrig  traet  din  Vinge. 


i  o* 


146 

Fremad!  opad!   hjemad!  —  tro 
paa  vor  Herres  Naade! 
Hvordan  Vejene  sig  sno, 
ban  dem  lyst  vil  raade. 


Frejdig  frem! 
(Af  ,,Julesange".) 


Tone:  Dagen  gaar  med  raske  Fjed. 
Frejdig  frem  i  Jesu  Tro! 
Bliv  ej  Frygtens  Fange! 
Paa  din  Manddoms  Veje  gro 
dine  Ungdomssange. 

K10v  kun  Bolgen  med  din  B0n! 
L0ft  din  0rnevinge! 
Verden  er  saa  stor  og  sk0n, 
•tusind  Kilder  springe. 

Liv  skal  sejre,  D0d  skal  d0, 
Lysets  Gud  skal  raade! 
Glemt  er  ej  det  mindste  Fr0, 
plantet  af  bans  Naade. 


147 

Herrens  Host. 

(Af  ..Kilder  i  Dalen".) 


Tone:    Jeg  saa'  ham  som  Barn. 
Jeg  horte  hans  Rest  over  Badet  i  Daaben, 
ban  skjulte  min  Synd  under  Kaerligheds-Kaaben, 
ban  gav  mig  sit  Navn  og  sit  salige  Rige, 
for  Korsherrens  Tegn  maatte  Raedslerne  vige. 

Jeg  horte  hans  Rost  i  de  smilende  Dage, 
da  Hjaertet  var  fattigt  paa  Rummer  og  Klage, 
da  Livet  laa  lyst  og  i  Glans  for  mit  Oje, 
og  Tanken  steg  kaekt  op  ad  Synernes  Hoje. 

Jeg  horte  hans  Rost  ved  hans  hellige  Alter, 
da  Taaren  brod  frem  under  Bonner  og  Salter, 
med  underligt  Gys  jeg  mig  naermed  den  hoje, 
af  Kserlighed  lyste  en  Strom  fra  hans  Oje. 

Jeg  horte  hans  Rost  i  den  brusende  Verden, 
den  lod  som  et  Suk  for  min  daarlige  Faerden, 
den  lod  som  et  Raab  fra  en  kaldende  Moder, 
naar  Barnet  gaar  vild  ved  Udlaendigheds  Floder. 

Jeg  h0rte  hans  Rost,  -  Gud  ske  Lov,  jeg  den  horte! 
den  dybeste  Straeng  i  mit  Hjaerte  den  rorte, 
jeg  graed  og  jeg  bad,  til  med  Taarer  jeg  smilte, 
da  frelst  ved  hans  Bryst  under  Korset  jeg  hvilte. 

O,  Jesus,  din  R0st  lad  min  Sjael  gennemklinge! 
Den  vsere  min  Kraft  og  min  Lyst  og  min  Vinge! 
Og  e"n  Gang,  naar  denne  min  Hytte  nedbrydes, 
da  lad  ved  din  Rost  mig  i  Dodskampen  frydes! 


148 

Guds  Ord. 

(Af  ,,Kilder  i  Dalen".) 


Tone:    Alt,  hvad  som  Fuglevinger  fik. 
Som  Fuglesangen  sod  i  Vaar, 
naar  Skoven  staar 
i  rige  Brudeklaeder, 
saa  er,  o  Gud,  dit  Naades  Ord, 
der  stiger  ned,  hvor  Sorgen  bo'r, 
og  Hjaertet  lonligt  graeder. 

Som  Kornet  under  Laerkeslag 
en  Sommerdag 
af  Vinden  venligt  vugges, 
saa  bojer  Ordet  Sjaelen  ned, 
dog  vokser  den  i  Kraft  der  ved, 
om  end  St0v0jet  dugges. 

Som  fattig  Blomst  ved  Bondens  Hegn 

faar  Sol  og  Regn 

tilfaelles  med  den  rige, 

saa  gaar  Guds  Ord  ej  os  forbi, 

men  paa  vor  jaevne  Kirkesti 

er  Liv  og  Lys  tillige. 

Som  Barnet  glad  en  Morgenstund, 

naar  Moders  Mund 

med  Kys  dets  Laeber  m0der, 

opvaagner  under  Fuglesang, 

saa  vaagner  og  Guds  B0rn  en  Gang, 

hvor  evigt  Kinden  gloder. 


Den  lille  Pilgrim. 

(Af  .Julesange".) 


Tone:    Vort  Modersmaal  er  dejligt, 
eller:  Paa  Tave  Bondens  Ager. 

Jeg  er  en  lille  Pilgrim,  i  Himlen  er  mit  Hjem, 
jeg  bar  ej  mange  Kraefter,  men  rlytter  Staven  frem 
i  Tro  til  dig,  min  Frelser,  jeg  er  med  dig  i  Pagt, 
ved  Daabens  Idare  Kilde  jeg  i  din  Favn  blev  lagt. 

Jeg  er  en  lille  Pilgrim  og  vokser  lidt  hver  Dag, 
det  er  min  Lyst  at  tjene  dit  Korses  Kongeflag; 
kun  daarligt  jeg  dig  tjener,  det  ve"d  jeg  nok,  o  Gud! 
naar  Kampsignalet  lyder  og  Fanen  foldes  ud. 

Jeg  er  en  lille  Pilgrim,  og  meget  ve"d  jeg  ej, 
men  bar  dog  laert  at  elske  den  gamle  Kirkevej; 
mit  ,,Fadervor"  jeg  beder  og  stoler  trostig  paa, 
at  selv  de  storste  Kaemper  bar  ogsaa  vaeret  smaa. 


Sorg  og  Glaede. 

(Af  ,,Blomster  og  Blade".) 


Tone:    Nu  skal  det  aabenbares. 
Hvor  bygger  Fred  og  Glaede? 
Paa  Jorden  dog  vist  ej? 
Vi  gaa  i  Sorgens  Klaede 
og  trifide  Taarevej! 
O  h0r  det,  I,  som  sporge: 
den,  som  kan  aldrig  sorge. 
kan  Glaeden  aldrig  naa. 


Her  er  det  sammenbundet 
og  kan  ej  skilles  ad, 
kun  hvad  fra  Gud  er  rundet, 
kan  gore  Sjaelen  glad; 
men  Synden  i  mit  Hjasrte 
er  Livers  store  Smserte; 
ti  Doden  er  dens  Sold. 

Saa  tor  vi  godt  forlige 
vor  Taare  med  vort  Smil 
og  frydes  ved  Guds  Rige, 
trods  Dodens  hvasse  Pil; 
igennem  Sorg  til  Glsede 
dog  kristne  altid  traede 
paa  Livets  Kongevej. 


Troen. 


Tone:    Befai  du  dine  Veje. 
I  Jordelivets  After, 
foran  den  morke  Nat, 
naar  hele  Verdenskraften 
kun  gor  mig  syg  og  mat, 
hvad  er  det  da,  som  bygger 
til  Stjaernerne  en  Bro, 
trods  alle  skumle  Skygger?  • 
Det  er  min  Barnetro. 


Du  kalder  den  foraeldet, 
du  Slaegt,  saa  overmaet! 
Til  den  jeg  tit  bar  haeldet 
min  Sjael,  naar  den  var  traet; 
og  aldrig  vil  jeg  slippe 
dens  fuldtro  F0rerhaand, 
men  til  dens  faste  Klippe 
fortroster  sig  min  Aand. 

Du  store  Grundforvisning, 
du  staerke  Barnetro, 
som  midt  i  Frygtens  Isning 
gor  Tanken  glad  og  fro! 
Naar  Hjaertets  Vande  svulme, 
og  bjaelen  sidder  syg, 
alene  du  kan  dulme 
og  gore  karsk  og  tryg. 

Vaer  du  mit  lyse  Folge, 
hvor  hojt  end  Sden  gaar, 
ja,  selv  naar  Dodens  Bolge 
imod  mit  Hjaerte  slaar! 
Min  Barndoms  Vuggeklaede 
og  Kys  af  Moders  Mund 
og  hver  en  skyldfri  Glaede 
bar  dig  til  dybest  Grund. 

Med  dig  der  er  Betydning 
og  Plan  i  alt,  hvad  sk6r, 
i  hver  en  Livets  Brydning 
jeg  Herrens  Tanker  se>; 


152 

til  sk0n  harmonisk  Enhed 
det  spredte  samler  sig; 
en  Str0m  af  himmelsk  Re"nhed 
Guds  Vej  paa  Jord  er  lig. 

Ej  af  Tilfaeldigheder 

mit  Liv  er  sammensat, 

ej  ,,Sk3ebnen"  er  min  Leder 

i  Uvishedens  Nat; 

alt  Liv  er  vel  en  Gaade, 

ej  lanken  tyde  kan, 

i  Lys  dog  af  Guds  Naade 

er  Livet  solklart  Land. 

Kom,  som  et  Barn,  lysojet, 
saa  klar  som  Sol  i  Vaar, 
naar  modlos  jeg  og  bojet 
ad  savnets  Veje  gaar: 
fortrostningsfuld  jeg  bliver, 
paany  vil  Haabet   gro, 
naar  he'll  jeg  hen  mig  giver 
til  Gud  i  Barnetro. 

Kom,  naar  det  bliver  silde, 
du  staerke  Barnetro! 
Lad  ved  din  rige  Kilde 
mit  Livs  Kaerminder  gro! 
For  dig  maa  Bjaerge  vige 
og  kloves  Bolger  blaa, 
og  aabne  sig  det  Rige, 
som  St0vet  aldrig  saa'. 


153 
,,Bliv  Lys!" 

,,Bliv  Lys!"  det  lod  ud  over  sorte  Vande, 
og  frem  af  skjulte  Kilder  Lyset  flod, 
og  Engle  jubled  hojt  i  Himlens  Lande, 
da  Jorden  saa'  sin  forste  Morgenrod. 

Alt  Lys  er  godt,  naar  det  fra  Himlen  stammer 
og  bar  med  Livet  faelles  Moderskod, 
naar  Sandhed  tindrer  i  de  staerke  Flammer 
og  Kaerlighed  selv  i  den  mindste  Glod. 

Imellem  Lys  og  Morke  fortes  Striden, 
mens  Slaegter  svandt,  og  nye  Slaegter  kom, 
og  M0rket  mange  Gange  traelbandt  Tiden 
og  fseldte  over  Lys  og  Sandhed   Dom, 

Og  end  den  Dag  i  Dag  de  tvende  Lejre 
sig  fylke  til  det-sidste-store  Slag, 
hvor  fast  jeg  tro'r,  at  Lysets  Haer  vil  sejre, 
fordi  den  forer  Korset  i  sit  Flag. 

Ja,  domt  er  alt  det  Lys,  som  Korset  vrager, 
det  blaende  kan,  men  varme  kan  det  ej, 
og  ikke  opad  det  vor  Tanke  drager, 
og  ej  til  Livet  det  os  viser  Vej. 

Jeg  elsker  Lyset,  men  bar  Lov  at  prove, 
om  det  er  aegte,  hvor  det  bar  sin  Rod; 
ti  ej  enhver,  der  broler  som  en  Love, 
bar  derfor  L0vekraft  o»  L0vemod. 


Der  var  en  Tid,  da  Lys  var  dyrt  i  Landet, 
da  faa  kun  saa'  dets  hoje,  gyldne  Port,  — 
nu  er  med  Lyset  det  som  meget  andet, 
at  saare  meget  er  kun  eftergjort. 

S6,  derfor  tro'r  jeg  ej  hver  Lysest0ber, 
som  med  sin  Praas  Godtfolk  forbavse  vil 
og  raaber,  at  hos  ham  man  billigst  k0ber 
det  allernyeste  med  Farvespil. 

Det  harmer  mig,  at  se  som  Kraemmervare 

det  sedleste  i  pundevis  budt  ud, 

at  hore  Skolepoge  laerd  forklare, 

hvad  man  b0r  tro  om  Livet  og  om  Gud! 

Det  Lys,  der  kun  paa  Overfladen  spiller, 
som  over  Synden  kaster  Uskylds  Dragt, 
Som  mellem  Logn  og  Sandhed  klart  ej  skiller, 
det  Lys  er  Morke,  trods  sin  Farvepragt. 

Ej  D0gnets  Blus  mit  Oje  skal  forvirre, 
jeg  vil  ej  bejle  til  dets  falske  Skaer 
og  ikke  paa  dets  tomme  Blaendvserk  stirre, 
som  kogles  frem  af  Dybets  Dvaergehaer. 

Men  ske'r  det,  Gud!  at  falske  Lys  mig  daarer, 
og  blcender  Verdens  Goglespil  mit  Syn,  - 
o,  riv  mig  ud,  selv  om  det  koster  Farer, 
og  slyng  mod  Morkets  Magter  Himlens  Lyn! 


'55 

Ja,  Lysets  Gud!  dit  Lys  mig  gennemflamme, 
og  laeg  som  Sandheds  Ord  det  i  min  Mund! 
Og  synker  jeg  i  Knae  da  med  det  samme, 
jeg  ve"d,  det  vorder  dog  en  Rejsnings-Stund. 

Dit  Lys,  o,  Gud!  i  staerke,  dybe  Stromme 
frigorende  igennem  Verden  gaar, 
stovtunge  Tanker  og    muldbundne  Dromme, 
som  opad  higer,  genfodt  Vingen  slaar. 

Ja,  lad  dit  Lys  fra  Himlens  hoje  Bjaerge 
omstraale  hver,  som  end  i  Taagen  gaar, 
og  kyse  ned  i  Dybet  Morkets  Dvaerge, 
hvor  ensom  i  sin  Armod  Doden  staar. 


I  en  stille  Time. 

Barrnhjaertige  Gud!  hold  fast,  hold  fast! 

Og  lad  ikke  Gogleren  sejre! 

Men  lad  mig,  hvor  Frelserens  StraaJeblik  brast, 

i  Aftenens  Skygge  mig  lejre. 

Al  Kaerligheds  Gud!  o,  styr  min  Fod 
og  salv  mit  omtaagede  Oje, 
og  bser  mig  til  Kilden  ved  Livstraeets  Rod, 
der  staar  paa  de  evige  Hoje! 

Lad  fare  da  brat  min  Ungdoms  Drom 
om  Manddommens  kaekkeste  Tanke! 
Beholder  jeg  kun  paa  den  brusende  Strom 
min  Barnetro's  frelsende  Planke! 


Beholder  jeg  kun  mit  Fadervor, 
der  fulgte  mig,  fra  jeg  var  lille, 
da  ser  jeg  i  Natten  Guds  lysende  Spor 
som  tindrende  Solstraaler  spille! 

O  Herre,  min  Gud!  kald  mig  ej  bort, 
f0r  Hjaertet  dig  ude"lt  tilhorer! 
Lad  Livsdagen  saa  blive  lang  eller  kort, 
til  Evigheds-Hvilen  den  forer. 


Glseden  og  Sorgen. 


Der  skal  to  til  et  Kys 

men  kun  e"n  til  et  Suk  og  et  Savn 

til  Bryllup  gaa  vi  parvis, 

e"n  for  e"n  ta'r  os  Doden  i  Favn. 

Glaeden  bar  vi  saa  kaer, 

Sorgen  ensom  og  vennelas  staar: 

til  Kana  vil  de  mange, 

men  kun  e"n  til  Getsemane  gaar. 


Min  Sang. 


Jeg  synger  om  Livet,  saa  godt  som  jeg  kan, 
For  mig  er  det  frydefuld  Dag 
og  ikke  en  0de  og  stormslagen  Strand, 
hvor  Haabet  kun  ligger  som  Vrag; 

kan  Sangen  saa  tsende, 

til  Hjaerterne  brsende 

i  Livsmod  og  Virkelyst,  kan  det  dog  haende, 
den  ikke  var  belt  uden  Vaerd. 


157 

Jeg  synger  om  Danmark,  hvorfra  vi  dog  bar 
en  Del  rr.e'r  end  Minder  og  Savn; 
det  bedste,  der  fremad  i  Livet  os  bar, 
det  fik  vi  i  Moderens  Favn, 

hvad  Livskraft  os  giver, 

hvad  staerkest  os  driver, 
hvad  altid  vort  inderste  Vaesen  forbliver, 
vi  skylde  vort  Faedreneiand. 

Ej  al  Ting  derhjemme  er  dejligt  og  godt, 
jeg  ve"d  det,  —  men  det  er  dog  Mo'r! 
Om  ogsaa  bun  bar  det  lidt  snaevert  og  smaat, 
jeg  paa  hendes  Kaerlighed  tro'r! 

De  blaanende  Sunde, 

de  skyggende.  Lunde, 
de  bolgende  Agre  og  Hojene  runde 
er  mere  end  Perler  og  Guld. 

Det  lyder  saa  inyndigt,  fornuftigt,  det  Krav: 
lad  falde  dit  Flag  og  dit  Sprog! 
Du  give  ,,det  danske"  en  sommelig  Grav, 
hvis  du  paa  din  Fordel  er  klog! 

—  Det  ikke  mig  fanger; 

jeg  er  kun  en  Sanger, 
der  bare  min  Ret  til  at  leve  forlanger 
og  kvidrer  fuld  trostig  paa  dansk. 

Jeg  synger  om  Landet,  hvor  Hjem  vi  har«bygt, 
det  frieste  Land  paa  vor  Jord, 
og  under  dets  Stjaerneflag  frodigt  og  trygt, 
som  Saeden  og  Aandslivet  gro'r, 


158 

naar  ej  vi  del  ode, 

men  stsevne  til  Mode, 
hvor  Arbejd  er  Adel  og  L^dhed  en  Br0de 
og  Livet  en  stigende  Flugt. 

Lad  vaere,  at  al  Ting  er  ej,  som  det  bor, 
og  meget  os  tykkes  saa  vrangt; 
her  danser  dog  Haabet  for  Hytternes  Dor, 
og  Viljen  kan  raekke  saa  langt; 

her  Kr?efterne  proves, 

til  Idraet  opoves, 

hvor  Klofterne  fyldes  og  Fja?ldene  kloves, 
Aarhundreders  Fordom  slaa's  ned. 

Ja,  maegter  jeg  kun,  selv  om  Tonen  er  mat, 
at  sige:   mit  Folk,  husk  dog  paa! 
Din  Faedrene-Arv  er  din  dyreste  Skat, 
og  den  maa  du  aldrig  forsmaa! 

Den  maa  du  bevare, 

hvis  vel  du  vil  fare; 

i  Fortidens  Lys  skal  din  Fremtid  sig  klare, 
saa  stolt  og  saa  rig  og  saa  lys1 

Jeg  er  Icun  en  Sanger.  der  elsker  sit  Folk 
og  tro'r  paa  dets  dybeste  Trang; 
en  Dag  skal  det  finde  en  staerkere  Tolk 
med  rigere,  finere  Sang; 

blandt  Fugle  paa  Taget 

den  mindste  i  Laget, 

jeg  synger  med  Naebet,  som  Gud  har  det  maget, 
saa  godt  og  saa  glad  som  jeg  kan. 


159 
Hvad  jeg  lever  af. 


Du  sp0rger  mig,  hvad  jeg  lever  af, 
og  hvor  fra  jeg  Brodet  vil  faa? 
Jeg  tilstaar  frit,  at  jeg  ve"d  det  ej 
og  taenker  ej  meget  derpaa. 

Jeg  lever  af  Sol  og  Lys  og  Luft, 
af  Fuglenes  livsglade  Kvad 
af  Skovenes  Nyn  og  Blomsterduft 
jeg  drikker  mig  frejdig  og  glad. 

Jeg  kvaeges  af  hvert  et  Skonheds  Vaeld. 
af  alt,  hvori  Kaerlighed  bo'r, 
jeg  finder  det  gemt  i  Barnet  Smil 
og  dybt  i  hvert  hjaertevarmt  Ord. 

Jeg  sidder  fuldglad  ved  Livets  Fest, 
mens  rundt  om  er  klingende  Spil, 
og  tro'r  mig  i  skinnende  Kaerters  Glans 
den  rigeste  Mand  der  er  til. 

Kun  fattig  er  Kongens  gyldne  Borg, 
hvor  Traeskheden  sidder  paa  Lur, 
hvor  Fortidens  Synd  og  Suk  og  Sorg 
har  ristet  de  Runer  paa  Mur 

For  0vrigt  saa  tror  endnu  jeg  paa 
min  Gud  og  mit  Fadervor 
og  se'r,  at  der  selv  i  mindste  Straa 
en  mage!0s  Dejlighed  bo'r. 


i6o 

Du  sparger  mig,  hvad  jeg  lever  af 
jeg  undres,  at  sp0rge  du  kan, 
naar  Livet  med  Glans  af  Sol  og  Sang 
gaar  tindrende  rigt  over  Land. 


Landsbysmeden. 

(Frit  efter  Longfellow:  ,,The  Village  Blacksmith'-.) 


Hist,  hvor  Kastanjen  hvaelver  Tag, 
en  Landsbysmedje  staar; 
se,  ret  en  Kraftkarl  Smeden  er, 
med  Haanden,  stor  og  haard; 
hver  Muskel  i  bans  brune  Arm 
som  staerke  Jaernbaand  gaar. 

Hans  Haar  er  kr011et,  sort  og  langt, 
og  solbrsendt  er  bans  Kind, 
bans  Pande  vaad  af  serligt  Slid, 
men  frejdigt  er  bans  Sind; 
ban  skylder  ingen,  men  tor  se 
hver  Mand  i  0jet  ind. 

Fra  Gry  til  Kvseld,  Dag  ud,  Dag  ind, 

du  Baelgen  h0re  kan; 

og  sindig,  takfast,  Slag  i  Slag 

sin  Hammer  svinger  ban, 

som  Degnen  ringer  Solen  ned 

ud  over  By  og  Land. 


Naar  Bornene  fra  Skole  gaa, 
i  Smedjens  Dor  de  staa, 
den  store  Baelg,  den  r0de  lid 
er  noget  for  de  smaa, 
og  Gnisterne,  der  holde  Dans, 
de  prove  paa  at  naa. 

Hver  Sondag  med  sin  Drengeflok 

ban  holder  Kirkegang, 

ban  lyiter  til  den  gamle  Praest 

og  til  sin  Datters  Sang 

i  Koret;  ti  den  bar  for  ham 

de  kaere  Minders  Klang. 

Han  borer  hendes  Moders  K0st 

fra  Paradisets  Strand, 

sin  Ungdoms  Hustru  mindes  hanr 

som  gik  til  Cravens  Land; 

saa  stryger  ban  med  barket  Haarid 

lidt  vaadt  af  Ojets  Rand. 

Arbejdsom  gennem  Fryd  og  Sorgr 
ban  fremad  irofast  gaar, 
hver  Morgen  noget  se"r  begyndt, 
hver  Kvaeld  det  fuldfort  staar; 
men  noget  provet,  noget  gjort, 
er  Hvilen  tjent,  ban  faar. 

Tak,  brave  Smed,  du  laerte  mig 
den  Sandhed  at  forstaa: 


162 

at  kun  hvor  Livet  flammer  hojt, 
er  Lykkens  Guld  at  faa; 
Hver  10dig  Tanke,  ildfuld  Daad 
i  Essen  dannes  maa. 


,,Dagen  er  endt". 

(Frit  efter  Longfellow:  ,,The  day  is  done".) 

Nu  Dagen  er  endt,  og  Morket 
paa  Nattens  Vinger  udgaar, 
som  naar  fra  stigende  Fjseldorn 
en  dalende.  Fjer  os  naar. 

Igennem  Skyer  og  Taage 
jeg  skimter  Landsbyens  Lys, 
et  sselsomt  Vemod  mig  griber 
med  snigende  Kuldegys. 

Et  Vemod,  en  tynget  Laengsel, 
dog  ikke  fra  Srnaertens  Egn, 
og  ligner  den  dunkle  Sorg  kun, 
som  Taagerne  ligne  Regn. 

Laes  for  mig  et  eJler  andet 
med  blodt  og  med  venligt  Skaer, 
der  fjaerner  mig  Dagens  Uro 
og  st0jende  Tankehaer! 


£j  £n  af  de  store  Mestre 
og  ikke  bin  Kaempeskjald, 
hvis  Fodtrin  end  fjaernt  genlyde 
fra  Tidernes  Tempelhal. 

Som  vaeldige  Krigsbasuner 
udraaber  hver  maegtig  Sang, 
at  Livet  er  Kamp  og  Higen, 
—  jeg  bar  kun  til  Hrile  Trang. 

Nej,  laes  af  6n  af  de  mindre, 
hvis  Sange  fra  Hjasrtet  flod 
-som  Vaede  fra  Sommerskyen, 
som  Taaren  af  Ojets  Skod. 

En,  som  gennem  Dages   Moje 
-og  Naetter  foruden  Ro 
dog  horte  Livsharmonien 
og  turde  paa  Tonen  tro. 

Ti  saadan  en  Sang  kan  dulme, 
naar  hvilelost  Hjtertet  slaar, 
den  kvaeger,  som  naar  i  Kirken 
Velsignelsen  sidst  man  faar. 

Tag  saa  af  de  rige  Skatte, 
laes  for  mig  din  Yndlingssang, 
og  giv  til  Digterens  Rytmer 
din  praegtige  S.temmes  Klang. 


1 64 

Til  Natten  staar  lys  med  Toner, 
men  Dagens  Bekymring  gaar, 
som  naar  Araberen  Iydl0st 
sit  Orkentelt  sammenslaar. 


Engles  Fodtrin. 
(Frit  efter  Longfellcnvs  ..Footsteps  of  Angels",> 


Naar  den  travle  Dag  udrinder, 
Nattens  Roster  kalde  tyst 
ad  mit  bedre  selv  og  saenke 
hellig  Stilhed  i  mit  Bryst: 

Da,  for  Aftenlampen  taendes, 
ved  Kaminens  matte  Skaer 
saere  Skygger  hen  ad  Vaeggen 
danse,  lig  en  Aandehaer: 

Kendte,  laengst  hjemfarne  kaere 
glide  ind  ad  aabne  Dor; 
de,  som  trofast  mig  bar  elsket, 
komme,  svobt  i  dunkle  Slor. 

Han,  som,  ung  og  staerk,  kun  huste 
til  et  Daadsliv  sedel  Trang, 
men  som  tidlig  sank  paa  Vejen, 
traet,  hvor  Sorgens  Kilde  sprang! 


Hine  fromme,  som,  skont  svage, 
ydmygt  Korsets  Byrde  tog, 
og  som  lydlost  gennem  Taagen 
over  Gravens  Graense  drog. 

Og  med  dem  i  himmelsk  Ynde 
hun,  min  Ungdoms  fagre  Brud, 
som  mig  me"r  end  alt  bar  elsket, 
og  som  salig  er  hos  Gud: 

Som  et  Sendebud  fra  Himlen, 
stille,  b!0dt,  med  sagte  Trin 
kommer  hun  og  sidder  hos  mig 
med  sin  hvide  Haand  i  min; 

Se"r  paa  mig  med  disse  dybe 
0jne,  hvor  en  Kaerlighed 
tindrer,  r6n  som  Aftenstjaerner, 
der  fra  Himlen  straaler  ned. 

Sk0nt  ej  udtalt,  grant  jeg  fatter 
Sjaelens  Bon  foruden  Rost, 
til  de  blege  Laeber  aande 
kun  Velsignelse  og  Trost. 

—  Sidder  jeg  en  ensom  Grubler, 
al  min  Frygt  dog  svinde  maa, 
naar  kun  disse,  som  var  hos  mig 
og  gik  hjem,  jeg  husker  paa. 


i66 

En  Sang  om  Livet. 

(Frit  efter  Long  fellows  ,,A  Psalm  of  Life".)J 


Sig  mig  ej  med  haabios  Klage: 
,,Tomt  er  Livet,  Drom  og  Tant! 
D0den  sletter  Slsegtens  Sage, 
alt  er  vrangt  og  intet  sandt!" 

Alvorsfuldt  og  sandt  er  Livet, 
ej  dets  Maal  ved  Graven  staar, 
Aanden  evigt  Liv  er  givet, 
om  end  Stov  til  Stovet  gaar. 

Ikke  Glaeden,  ikke  Sorgen 
er  dit  Jordlivs  Hovedsag, 
men  at  ej  du  staar  i  Morgen 
paa  den  Plet,  du  staar  i  Dag. 

Lang  er  Kunsten,  Tiden  iler, 
Hjaertet,  om  end  kaek  du  staar, 
dog,  selv  naar  det  tryggest  hviler, 
til  sin  Ligsang  Takten  slaar. 

Folg  som  Helt  kun  /Erens  Fane, 
staa  i  Kampen  frejdig,  rank, 
bryd  med-Fordom,  gammel  Vane, 
hold  dit  Skjold,  din  Klinge  blank. 

Ingen  Daare-Drom  dig  blaende, 
sluk  ej  heller  Haabet  ud! 
Daad  du  0ve,  Lys  du  taende, 
Hjaertet  varmt  og  stol  paa  Gud! 


Hvert  et  Stordaads-Liv  dig  minde: 
gor  din  Vandring  Livet  vaerd, 
at  en  Efterslaegt  kan  finde 
lyse  Spor  af  al  din  F«rd! 

Spor,  hvor  ved  maaske"  en  slagen, 
strandet  Sjael  paa  Livets  Hav, 
atter  loftes  op  i  Dagen, 
bort  fra  Tungsinds  kolde  Grav. 

Paa  din  Post  hver  Dag  dig  finde, 
mod  hver  Skaebne  uden  Frygt! 
Der  er  al  Tid  me"r  at  vinde, 
g0r  dit  bedste,  vent  saa  trygt! 


,, Excelsior!" 

(Frit  efter  Longfellows  Digt:  ,, Excelsior!"*} 


Da  Natten  ud  sin  Vinge  slog, 
igennem  Alpebyen  drog 
en  Yngling,  som,  med  frejdigt  Mod, 
et  Banner  bar,  hvorpaa  der  stod: 
,, Excelsior!" 

Et  Vemodsdrag  bans  Pande  bar, 
bans  Blik  lig  Falkens  ildfuldt  var, 


*)  Hejere. 


i68 

som  fra  et  S01vhorn  saelsomt  klang 
hint  gamle  Ord,  naar  hojt  ban  sang: 
,, Excelsior!" 

Saa  mange  glade  Hjem  ban  saa' 
med  Lys  og  Lykke  venligt  staa, 
foroven  Isfjseldtinden  hang, 
han  g0s,  men  dog  ban  frejdig  sang: 
,,  Excelsior!" 

,,Pr0v  ikke  Passet!"  Gubben  b0d, 
,,hvor  Storm  og  M0rke  gemmer  D0d; 
hult  bruser  Fjseldets  vilde  Baek",  — 
men  R0sten  lyder,  klar  og  kaek: 
,, Excelsior!" 

,,O,  bliv!"  bad  Pigen,  fuld  af  Frygt, 
,,og  hvil  i  mine  Arme  trygt!" 
Med  stille  Suk  og  dugget  Blik 
han  svarte,  mens  han  opad  gik: 
,, Excelsior!" 

,,Du  vogte  dig  for  Heksens  Trae, 
for  Sneskred  fra  den  falske  Brae!" 
God  Nat  ham  dermed  Hyrden  b0d, 
fra  Snefjae!dh0jden  fjaernt  det  lod: 
,, Excelsior!" 

F0r  Sol  blev  taendt,  som  altid,  klang 
Sankt  Bernhard  Munkes  fromme  Sang, 


i6g 

da  i  det  unge  Morgengry 
det  10d  som  Raab  fra  hojen  Sky: 
,, Excelsior!" 

I  Sneen  gemt,  ved  Kloftens  Rand 
fandt  Klostrets  Hund  en  Vandringsmand, 
i  stivnet  Haand  endnu  han  holdt 
sit  Banner  med  bin  Indskrift  stolt: 
,, Excelsior!-' 

De*r  i  del  kolde  Morgengys 
han  Iivl0s  laa,  men  skon  og  lys, 
og  h0jt  fra  Himlens  Hvaelv  der  klang 
en  R0st  saa  klar  som  Englesang: 
,, Excelsior!" 


En  Regnvejrsdag. 
(Frit  efter  Longfellows  ,,The  Rainy  Day".) 


Saa  kold  og  kedsom  og  mork  er  Dagen, 
nu  Regn  og  Blaest  synger  Afskedsklagen: 
end  Ranken  sno'r  sig  om  sprukne  Ste"n, 
men  L0vet  drysser  fra  Kvist  og  Gre'n: 

—  og  Dagen  er  mork  og  0de. 

Mit  Liv  er  ensomt  og  koldt  og  ode, 
kun  Regn  og  Blaest  giver  trofast  M0de; 
end  dvaeler  Tanken  ved  Mindets  Port, 
sk0nt  Haabet  vejres  som  Lovet  bort; 

—  og  Dagen  er  mork  og  ode. 


1 7Q 

Vser  stille,  Hjaerte,  lad  Sorgen  fare, 
bag  Skyen  skinner  Guds  Sol  den  klare! 
Du  ve"d,  du  deler  med  Slsegten  Kaar, 
hver  Sjc^l  sin  Regntid  i  Livet  faa'r, 
hvor  Dagen  er  m0rk  og  ode. 


Doden. 

(Frit  efter  Longfellow.) 

En  kolig  Brise  taet  for  Morgenroden 
med  Gysning  let  er  det,  vi  kalde  Doden; 
i  nseste  Nu  paa  gyldne  btraalekarme 
gaar  Solen  frem  med  evigt  Lys  og  Varme. 

— •  I  samme  Verden  er  Guds  Jord  og  Himmel, 
og  her  som  hist  Gud  har  sin  Bornevrimmel; 
naar  Doren  aabner  sig  i  Aftenroden 
fra  Jord  til  Himmel,  kalde  vi  det  Doden. 


Naar. 


Naar  synger  du  de  bedste  Sange? 
Naar  du  er  Kaerlighedens  Fange. 
Naar  er  dit  Hjaerte  naermest  Himlen? 
Naar  du  staar  ene  midt  i  Vrimlen. 

Naar  folder  heist  du  dine  Haender? 

Naar  Smaertens  Dug  paa;Kinden  braender. 


J7£_ 

Naar  smiler  du  ad  Tidens  Bolger? 
Naar  du  din  Barndoms  Engel  folger. 

Naar  mon  du  hojest  dig  kan-svinge? 
Naar  du  bar  Barnetroens  Vinge. 
Naar  mon  du  staerkest  Daad  kan  ove? 
Naar  du  kan  taale  Traengslers  Prove. 

Naar  finder  du  den  storste  Glaede? 
Naar  du  vil  Lysets  Veje  traede. 
Naar  tro'r  du,  Livet  rigest  bliver? 
Naar  du  for  andre  dig  hengiver. 

Naar  skal  du  finde  dine  Dromme? 
Naar  du  tor  klove  Dodens  Stromme. 
Naar  du  kan  varidre  tryg  og  rolig? 
Naar  Sandheds  Tempel  er  din  Bolig. 

Naar  skal  den  sidsie  Skygge  svinde? 
Naar  Gud  kan  belt  dit  Hjaerte  vinde. 
Naar  skal  den  sidste  Laenke  briste? 
Naar  du  kan  taale  den  at  miste. 


Hvor  bli'r  du  af  ? 


Hvor  bli'r  du  af?  —  aa,  hvor  jeg  bar  laengtes, 
mit  Sind,  min  Tanke  bag  Taager  staengtes; 
jeg  spurgte  Fuglen:  saa'  du  ham  ej? 
Den  hang  med  Vingen  og  svarte:  nej! 


172 

Hvor  bli'r  du  af  ?  —  og  hvor  bar  du  drevet, 
mens  jeg  har  ensomt  med  Savnet  level? 
Jeg  spurgte  Solen:  saa'  du  ham  ej? 
Den  sank  i  Havet  og  svarte:   nej! 

Hvor  bli'r  du  af?  —  det  er  morkt  og  ode, 
ved  Vintrens  Iskys  hver  Rose  dode; 
jeg  spurgte  Stormen:  saa'  du  ham  ej? 
Den  jog  forbi  mig  og  suste:   nej! 

Hvor  bli'r  du  af?  —  o,  hvis  ej  du  kommer, 
da  favner  Doden  min  Ungdoms  Sommer; 
da  vil  jeg  sporge:  saa'  du  him  ej? 
Mon  Doden  ogsaa  vil  svare:  nej? 


Ved  du. 


Ve*d  du,  om  lidt  eller  meget 

baader  dig  bedst? 
Du,  som  i  Hjaertet  har  daglig 

Doden  til  Gaest. 

Ve"d  du,  hvor  Tankernes  Leje 

redes  i  L0n? 
Ve"d  du,  hvor  Savnet  og  Lsengslen 

vokser  til  B0n? 

Ve"d  du,  hvor  Drommenes  Vugge 
gynger  saa  tyst? 


173 

Horer  du  den  i  dit  eget 
bolgende  Bryst? 

Ve'd  du,  om  Natten  ej  gemmer 

dybt  i  sit  Bryst 
higende  Laengsler  mod  Dagens 

jublende  Lyst? 

Ve'd  du,  om  ikke  den  mindste 

Sjael  paa  vor  Jord 
en  Gang  af  Skjaldene  prises 

herlig  og  stor? 

Ve'd  du  —  nej,  lidet  kun  Ve'd  du   — 

mindre  Ve'd  jeg! 
Gaader  og  saelsomme  Sporgsmaal 

krydse  vor  Vej. 

1  rostefuldt  er  det,  naar  e*n  Gang 

Solen  gaar  ned, 
ikke  der  sporges  og  dommes 

om,  hvad  vi  Ve'd. 

Leve  er  ikke  at  vide 

smaat  eller  stort, 
men  at  med  Evigheds-Ansvar 

alt  bliver  gjort. 

Ej,  hvad  vi  vide,  men  ville, 

gaelder  det  om! 
Vil  du?  —  det  bliver  dog  det,  der 

faelder  din  Dom. 


174 
Trost. 

B>er  bygger  en  Fugl  under  Kirketag 

med  Solguld  paa  Vinge, 
den  kvidrer  i  Storm  og  i  Tordenbrag, 
den  kvidrer  ,,Guds  Fred"  i  det  haarde  slags 
til  synkende  Sjaele  den  Rejsning  og  Livsmod  vil  bringe. 

Jeg  spurgte  den  Fugl  under  Kirketag: 

hvor  t0r  du  det  vove, 
at  synge  om  Fred  og  vundne  Slag, 
naar  al  Ting  se"r  ud  som  et  Nederlag, 
som  ingen  bekymrer  sig  laenger  om  Tro  og  Love? 

—  ,,Det  vover  jeg  kaekt  paa  den  gamle  Tro: 

vor  Herre  ban  raader! 
Og  uden  en  Storm  kan  ej  Sandhed  gro, 
og  kun  gennem  Kamp  vinder  Sjaelen  Ro 
med  Lys  over  Livet  og  alle  dets  dybeste  Gaader. 

,,Jeg  planter  mit  Haab,  som  jeg  fik  af  Gud, 

paa  Menneskers  Veje; 
det  bliver  for  dem  som  et  Livsens  Bud, 
det  hjaelper  af  Frygt  og  af  Tvivlen  ud 
og  bojer  sig  stille  hen  over  de  saaredes  Leje. 

,,Jeg  synger  om  ham,  som  bar  Huset  bygt, 

der  aldrig  skal  falde, 

men  staa  som  et  Hjem,  hvor  den  trsette  trygt 
t0r  banke  paa  D0r  uden  Tvivl  og  Frygt, 
og  hvor  ban  sin  Fader  den  evige  Gud  selv  maa  kalde". 


J75 

Jeg  takker  dig,  Fugl  under  Kirketag 

med  Solguld  paa  Vinge, 
og  laerer  af  dig  under  Stormens  Brag 
at  baere  mit  Haab  om  en  Sejersdag, 
da  alle  Guds  Klokker  til  Hojtid  skal  frydefuldt  ringe. 


For  slide. 


Du  vilde  sagt  del  saa  mangen  Gang, 

men  snart  var  del  svsert, 

og  snart  var  det  saert, 
og  Ojeblikket  forbi  dig  sprang, 

—  det  blev  for  silde! 

Du  vilde  gjort  det,  —  det  var  din  Agt, 

det  lod  saa  bestemt, 

men  dog  blev  det  glemt, 
dit  fromme  Forsaet  i  Graven  lagt, 

—  det  blev  for  silde! 

Der  laa  et  Livskald  foran  din  Dor,   - 

,,O,  loft  mig!i(  det  bad, 

,,saa  vorder  du  glad!" 
Men  du  stod  famlende:   ,,Mon  jeg  tor?' 

—  Det  blev  for  silde! 

Diri  Gad  dig  kaldte,  dig  Aanden  drog, 

du  vilde  nok  did, 

men  fik  ikke  Tid, 
de  mange  Sysler  din  Tanke  tog, 

—  det  blev  for  silde! 


176 

Hvad  om  nu  Doden  for  Aften  kom? 
Da  saa'  du  med  Gru, 
at  spildt  blev  hvert  Nu, 

du  havde  skrevet  din  egen  Dom: 
—  det  er  for  silde! 


Aftenstemning. 


Det  kvaelder  —  og  drommende  svober 

sig  Engen  i  sit  Taageslor, 

mens  Dagen  stille  dia'r. 

Tungt  aandende  Havdybet  siumrer 

med  Solen  ved  sit  Bryst; 

ved  Stranden  og  Skoven  det  skumrer, 

men  fra  den  stille  Kyst 

gaar  Sangen,  daempet,  tyst: 

god  Nat!  god  Nat!  god  Nat! 

For  mig  hojner  Natten  et  Tempel, 
der  staar  paa  ranke  Sojler  bygt, 
hvor  jeg  kan  hvile  trygt. 
Vidunderlig  dejligt  er  Livet, 
Guds  Verden  rig  og  stor! 
Fra  Sirius  lige  til  Sivet, 
fra  Himmel  ned  til  Jord 
Alkaerligheden  bo'r! 
God  Nat!  god  Nat!  god  Nat! 

Et  glirnrende  Stjaerneskud  falder!  — 
Giv  Vserd  og  Indhold,  kaere  Gud, 
•mit  Jordlivs  Stjaerneskud!  - 


Da  se"r  jeg,  naar  Lysene  slukkes 

og  Natten  vaelder  ud, 

og  D0ren  bag  efter  mig  lukkes, 

det  er  et  Gennembrud, 

der  baerer  op  til  Gud! 

God  Nat!  god  Nat!  god  Nat! 

Igennem  den  hvilende  Stilhed 

jeg  horer  Kirkeklokkens   Klang 

og  Hyrdens  Aftensang. 

Paa  rodmende  Solskyer  glide 

Guds  Engleskarer  ned, 

for  dtr  er  saa  mange,  som  lide, 

som  savne  Kserlighed 

og  laenges  efter  Fred. 

God  Nat!  god  Nat!  god  Nat! 

Med  tusinde  Stj*rner  til  Fakler 

du  Nattens  Dronning  ager  frem 

fra  skjulte  Verdners  Hjem; 

hun  kysser  paa  Fuglen  i  Re  len, 

paa  Barn  i  Moderskod, 

paa  Lyn^en  langt  ude  paa  Helen, 

Paa  Rosen,  purpurrod, 

og  Pigens  Kind  saa  blod. 

God  Nat!  god  Nat!  god  Nat! 

Urolige  Barn!  kom  til  Hvile 
og  gem  i  Nattens  Moderfavn, 
din  Sorg,  dit  Suk,  dit  Savn! 


Din  Laengsel  paa  ]}'sklare  Stromme 

saa  Iydl0st  sejler  ud, 

de"r  lege  de  dejligste  Dromme, 

og  de"r  dit  Rosenskud, 

dit  Ungdomshaab,  staar  Brud! 

God  Nat!  god  Nat!  god  Nat! 


I  Skoven. 


Naar  Solen  kysser  Fjaeldets  Tind 

og  bader  sig  i  Voven, 

og  Vinden  vifter  om  min  Kind 

med  Sommerbud  fra  Skoven, 

da  saenker  Tanken  dybt  sig  ned 

i  Mindets  klare  Stromme, 

der  bar  min  Ungdoms  Kserlighed 

og  mine  Barnedromme. 

I  Livet  brast  fuld  mangen  Traad, 
og  mangen  Stjserne  sluktes, 
tit  kaentrede  min  lille  Baad, 
naar  alle  Sunde  luktes; 
og  mangt  et  voldsomt  Slag  jeg  nk, 
som  endim  Hjaertet  saarer, 
mens  falske  Venner  kom  og  gik 
med  Krokodilletaarei. 

Men  alt,  hvad  der  er  tungt  og  trist, 
jeg  pr0ver  paa  at  glemme! 
Hjailp  mig,  du  lille  Fugl  paa  Kvist, 
at  10fte  glad  min  Stemme 


179 

og  takke  Gud  for  Sol  og  Regn, 
for  Klsedebon  og  F0de, 
for  hvert  et  lille  Foraarstegn, 
for  hver  en  Morgenrode! 

Laer  mig  det,  kaere  Blomster  smaa 

saa  stille,  fromt  at  vente, 

til  Laerken  jubler  i  det  blaa: 

den  lange  Vinter  endte! 

Nu  drysser  Solen  ud  sit  Guld, 

og  Vaarens  Klokker  kime! 

Da  bryder  I  det  tunge  Muld 

i  herlig  Fodselstime. 

Naturen  er  en  Helligdom, 
hvor  al  Ting  til  mig  taler 
og  som  et  Evangelium 
Guds  Kaerlighed  afmaler; 
de"r  holder  tit  jeg  Kirkegang 
i  uforstyrret  Stilhed, 
de"r  kommer  under  Fuglesang 
et  Drag  af  Barnemildhed. 

Til  Tidens  travle  Virksomhed 
jeg  villig  Bidrag  yder, 
jeg  gaerne  gaar  til  Arbejd  med, 
og  sedel   Daad  mig  fryder; 
men  0nsker  jeg  en  stille  Stand 
i'dybest  Fred  at  dromme: 
jeg  saetter  mig  i  fredlyst  Lund 
og  se"r  i  Mindets  Stromme. 


Det  synger  i  Skove, 


Jeg  var  til  Bryllupshojtid  nys, 
da  Vaaren  tog  sin  Brud  i  Favn, 
og  Bruden  stod  saa  kon  og  lys 
og  tog  mod  Solens  varme  Kys 
og  glemte   Vintrens  tunge  Savn. 
Det  synger  i  Skove. 

I  Skoven  er  saa  svalt  og  lyst, 
saa  stille  og  dog  tusind  Lyd, 
der  gor  det  endnu  mere  tyst; 
hvad  Sorg,  der  tynger  end  mit  Bryst, 
her  aander  jeg  kun  Livsens  Fryd! 
Det  synger  i  Skove. 

Men  Sol  og  Sommer  svinder  hen, 
og  snart  som  Guldbrud  Skoven  staar 
da  hvisker  him:  Farvel,  min  Ven! 
Ad  Aare  modes  vi  igen; 
vor  D0d  er  Fro  ti]  nasste  Vaar! 
Det  synger  i  Skove. 

Og  gaar  jeg  ud  en  Vinterdag 
i  n0gne  Skov,  —  jeg  glad  forstaar, 
at  Livet  led  ej  Nederlag 
trods  Vinterkuldens  barske  Tag; 
ej  Livet,  men  kun  D0d  forgaar. 
Det  synger  i  Skove. 


Vinterstorm  og  Vaar. 


1  Skoven  rasler  det  visne  Blad, 
det  er  Efteraarstid, 
det  er  Stormvejr  og  Strid, 

forstummet  er  Fuglenes  Kvad. 

Og  Stormen  raaber  med  vaeldig  Magt: 

farer  hen!  farer  hen! 

Kommer  aldrig  igen! 
Ved  Sommerens  Grav  staar  jeg  Vagt. 

Og  Stormen  kalder  den  hvide  Sne: 
kys  hver  Smaablomst  paa  Kind, 
svob  i  Ligtoj  dem  ind!  - 

Paa  Himlen  dog  Stjaernerne  16! 

De  Stjaerner  saa'  det  jo  mangen  Gang, 
hvordan  Vinteren  kom 
som  Udslettelsens  Dom; 

men  Maj  kom  med  Solvejr  og  Sang. 

Og  derfor  smile  de  kun  fuldtrygt, 
medens  Iskongen  slaar 
og  om  Undergang  spaar,  - 

for  Livet  de  har  ingen  Frygt. 

De  Stjaerner  saa'  det  seks  tusind  Aar, 
at  trods  Vintrens  Magt, 
og  trods  Dodninge  Dragt, 

vandt  Sejer  den  blomstrende  Vaar. 


i8a 

Jeg  gruer  ikke  for  hver  Profet, 
som  om  Undergang  spaar 
og  med  Istappe  slaar, 

jeg  tro'r,  hvad  de  Stjaerner  bar  se"t. 

Men  ikke  derfor  jeg  lige  glad 
er  ved  Sandhed  og  Logn 
eller  hellig  og  sogn, 

ved  hvert  et  bedaarende  Kvad. 

Nej,  derfor  ksemper  jeg,  som  jeg  kan, 
mod  den  lurende  Dod, 
tro'x,  trods  tusinde  Stod, 

at  Livet  vil  kaekt  holde  Stand. 


Spild  ikke  Livet! 


Er  Livet  spildt,  er  al  Ting  spildt, 
det  nytter  ej,  hvcr  staerk  og  snildt, 
du  end  kan  Tanken  sno, 
det  nytter  ej,  om  du  slaar  Vaeld 
af  Klippesten,  ej  selv  om  Fjaeld 
du  flytter  med  din  Tro. 

Er  Livet  spildt,  saa  bar  din  Sang, 
selv  om  den  ejer  Engles  Klang, 
dog  ingen  Livsvaerdi; 
og  er  dit  Ord  som  Honning  s0dt, 
som  Solen  klart,  —  det  er  dog  d0dt, 
det  sporlost  gaar  forbi. 


Er  Livet  spildt,  er  al  Ting  tabt, 
hvor  mange  Smil  du  end  bar  skabt, 
hvor  fint  end  er  dit  Vid; 
og  skrider  du  som  Storrnand  frem, 
er  som  et  Fe"palads  dit  Hjem,  - 
det  gavner  ej  en  Hvid. 

Er  Livet  spildt,  det  nytter  lidt, 
om  du  bar  faret  verdensvidt 
og  0vet  Storbedrift, 
ej  om  det  var  et  Sejerstog, 
der  skrev  dit  Navn  i  Sagas  Bog 
med  me"r  end  Stjaerneskrift. 

Er  Livet  spildt,  det  kalder  Dom, 

ej  et  Sekund  kan  leves  om, 

men  staevner  vist  dig  ind 

for  ham,  hvis  Lynildsoje  naa'r 

he'll  ind,  hvor  Tankens  Vugge  gaar 

til  Drommens  lette  Spind. 

Vov  Livet  kun,  saet  det  kun  til, 
men  spild  det  ej,  hvis  ej  du  vil 
i  M0rket  synke  ned; 
husk,  at  dit  Liv  hir  staerke  Kravr 
og  at  det  Indhold,  du  det  gav, 
bag  Graven  folger  med. 


Husk,  hvad  du  er! 

Husk,  du  er  Stov.'  —  det  maa  du  aldrig  glemme, 
men  for  din  Gud  og  Skaber  dybt  dig  boje! 
Husk,  du  er  Aand  med  Hjemstavn  i  det  hoje, 
sk0nt  St0vets  Magt  din  Vinges  Flugt  vil  haemme; 
og  i  dit  Bryst  sig  tvende  Verdner  rore, 
ja,  tvende  Viljer  sig  i  Sjaelen  lejre; 
men  du  skal  lade  Aandens  Vilje  sejre, 
og  Hjsertets  Krav  du  laane  skal  dit  Ore. 

Husk,  du  er  Stov,  men  drag  dig  og  til  Minde, 
at  du  bar  Rod,  hvor  Livets  Kilde  springer, 
og  at  din  Sjsel  paa  Barnetroens  Vinger 
til  sine  Dr0mmes  Land  skal  Vejen  finde; 
naar  Stovets  lave  Drifter  dig  besvaere 
og  dig  om  Faellesskab  med  Dyret  minde, 
da  husk,  hvis  Billed  du  dog  dybest  inde 
i  Hjaertets  skjulte  Helligdom  vil  baere! 

Husk,  du  er  Stov!  —  husk,  du  er  mer  end  Stovet, 
at  Livets  Maal  er  ikke  at  forsvinde 
som  Dug  for  Solen,  men  igen  at  vinde 
den  Fred  og  Glsede,  som  blev  Slsegten  r0vet; 
ja,  lev  for  Aand,  med  Lys  i  al  din  Faerden, 
med  Hjosrtet  varmt  for  hver,  scm  lider  ilde, 
med  Kamp  mod  alt  det  lave,  raa  og  vilde, 
med  Borgerskab  og  Hjern  i  Aandens  Verden! 


,,De  gik  paa  den  sandede  Strandbred" 

(Af  ,,Maleren".) 


De  gik  paa  den  sandede  Strandbred. 
de  satte  sig  ved  det  gamle  Vrag, 
det  var  deres  Elskovs  Foraarsdag, 
foran  dem  laa  Livet  og  Lykken! 
Og  op  af  de  blinkende  Stromme 
steg  lyslette,  legende  Dromme! 

Det  sang  og  det  klang 

fra  Skov  og  fra  Yang! 

—  Men  Srommene  ere  saa  dybe, 

—  saa  dybe! 

De  gik  paa  den  sandede  Strandbred, 
hvor  Bolgen  blotted  sit  hvide  Bryst 
og  bod  det  til  Pris  for  Stormens  Lyst 
der  blaeste  ad  Livet  og  Lykken ! 
Langt  ud  paa  de  rullende  Stromme 
fo'r  Vaardagens  skinnende  Dromme! 

Det  sang  og  det  klang, 

da  kaekt  de  sig  svang! 

—  Men  Stromrr.ene  ere  saa  dybe, 

—  saa  dybe! 

Hun  gik  paa  den  sandede  Strandbred, 
og  Stormen  sang  som  et  Heksekor: 
paa  Palmernes  Kyst  din  Elsker  bo'r, 
d6r  nyder  ban  Livet  og  Lykken! 
Nu  lukker  de  drivende  Stromme 
sig  over  de  splittede  Dromme! 


i86 

Det  sang  og  det  klang, 
ti  Livsstraengen  sprang! 
—  Og  Strommene  ere  saa  dybe, 
—  saa  dybe! 

Hun  gaar  paa  den  sandede  Strandbred 
i  Stormens  vildeste  Dddningdans; 
hun  binder  af  Tang  sin  Brudekrans 
og  venter  paa  Livet  og  Lykken! 
Hun  smiler  ad  skummende  Str0mme, 
de  gemme  jo  kun  hendes  Dromme, 
Hver  Sang  og  hver  Klang 
fra  Strsengen  som  sprang! 
-  Ti  Strommene  ere  saa  dybe, 
-  saa  dybe! 


,,O,  hvordan  kan  det  dog  vsere?" 

(Af  ,,Praerieroser".) 


O,  hvordan  kan  det  dog  vsere? 
Jeg  jubler  i  Koerlighed! 
Dog  bar  jeg  en  lonlig  Smaerte, 
hvortil  ikke  Navn  jeg  ve"d!  - 
O,  hvor^an  kan  det  dog  vsere? 
Jeg  er  saa  forunderlig  glad! 
Dog  skaelver  og  baever  mit  Hjaerte 
som  Hostskovens  gule  Blad. 

Ja,  havde  jeg  aldrig  elsket, 
jeg  kendte  ej  Sorg  og  Frygt! 


Og  havde  jeg  aldrig  favnet, 
jeg  sov  vel  lidt  mere  trygt! 
Ja,  havde  jeg  aldrig  elsket 
og  jublet  i  Kaerligheds  Favn, 
jeg  kendte  den  hojeste  Glfede 
saa  lidt  som  det  dybeste  Savn. 

Aa  nej,  —  jeg  kan  ikke  fatte 
den  saelsomt  betagende  Lyst, 
der  baever  igennem  mit  Hjaerte 
og  fylder  med  Sang  mit  Bryst! 
Men  al  Ting  ligger  saa  dejligt, 
saa  tindrende  sommerlyst! 
Og  Tankerne  flyve  som  Fugle 
til  Fremtidens  rige  Kyst. 

Aa  nej,  —  jeg  kan  ej  begribe, 
at  alt'det  kommer  til  mig! 
At  saa  megen  Sol  skal  falde 
og  drysse  sit  Guld  paa  min  Vej ! 
Aa  nej,  —  jeg  kan  ej  begribe 
det  himmelske  Kaerligheds- Vaeld! 
Men  dukke  mig  dybt  i  dets  Bolger, 
det  kan  jeg  af  hele  min  Sjael! 


Hvorfor? 

O,  hvorfor  kan  jeg  ikke  stige 

som  Laerken  hojt  mod  Sky  med  Sang 

ind  i  de  store  Syners  Rige? 

—  Jeg  kunde  det  dog  vist  en  Gang! 


1 88 

O,  hvorfor  kan  jeg  ikke  dromme 
og  fyldes  af  den  staerke  Klang 
fra  Livets  underfulde  Stromme? 

—  Jeg  kunde  det  dog  vist  en  Gang! 

O,  hvorfor  kan  jeg  ikke  kaempe 

mod  Logn  og  Traeldom,  Nod  og  Tvang 

og  smile  kaekt  ad  hver  en  Raenke? 

—  Jeg  kunde  det  dog  vist  en  Gang! 

O,  hvorfor  kan  jeg  ikke  tale 

et  Lynildsord  med  malmfuld  Klang? 

Et  Ord,  som  Livets  Ret  kan  male, 

—  jeg  kunde  det  dog  vist  en  Gang! 

O,  blev  den  tabt  i  Dognets  Brydning, 
min  staerke,  stolte  Livsenstrang 
til  alle  dybe  Gaaders  Tydning? 

—  Jeg  ve"d,  jeg  havde  den  en  Gang! 

Me"r  end  saa  mange  blev  mig  givet! 
Jeg  stod,  hvor  Aandens  Kilder  sprang, 
et  dejligt  Skonhedsdigt  var  Livet, 

—  Ja!  jeg  har  levet  rigt  en  Gang! 

Og  nu,  naar  Aftenduggen  falder, 
og  Mismod  hirer  ved  min  Dor.  - 
min  Barndoms  Gud,  jeg  dig  paakalder 
og  lever  rigt  igen  som  for! 


i8g 

Lad  Doden  paa  sin  Taagebanke 
med  Liv  og  Glaede  drive  Spot! 
Bag  Taagen  staar  paa  Sojler  ranke 
min  Ungdoms  lyse  Drommeslot. 


At  bygge. 

(Efter  Laesningen  af  Ibsens  ..Bygmester  Solness.) 

Der  bygges  i  Dal,  og  der  bygges  paa  Tind 
med  tindrende  Smil  og  med  Taare  paa  Kind, 
men  bag  ved  det  storste,  som  Mennesker  bygge, 
Udslettelsen  staar  som  en  truende  Skvgge. 

Hvad  bygger  du  paa  i  den  haeldende  Dag? 
Hvor  stiller  du  dig  i  det  buldrende  Slag? 
Hvad  vier  du  Tanker  og  .-Evner  og  Kraefter? 
Hvor  saetter  du  Maalet?  hvad  higer  du  efter? 

At  bygge  sig  PiaJs  i  et  barnerent  Sind 
er  me"r  end  at  naa  til  den  hojeste  Tind; 
at  bygge  den  ringeste  Kaerligheds- Hytte 
er  me"r  end  med  Bjaerge  og  Troner  at  flytte. 

Men  bar  du  din  Borg  mellem  Stjaernerne  bygt, 
du  bli'r  ikke  fri  for  den  lurende  Frygt, 
og  Prisen,  du  ofred  for  Hojhedens  Lykke, 
vil  tit  i  de  fineste  Hjaertebaand  rykke. 


i  go 

Ti  gav  du  din  Fred  og  din  Kaerlighed  hen, 
den  faa'r  du,  hvor  hojt  du  end  naa'r,  ej  igen; 
men  det  er  i  Livet  den  tungeste  Erode, 
at  laegge  et  Menneskes  Sjaelefred  ode' 

At  traede  paa  det,  som  dit  Hjaerte  en  Gang 
med  Taarer  og  Smil  kaldte  Sollys  og  Sang, 
som  fyldte  de  storste,  de  vildeste  Vidder 
med  Sommerskov-Susen  og  Sangfuglekvidder: 

Det  samler  paa  Skyld,  og  det  kalder  ad  Dom, 
det  gor  kun  din  Sjael  saa  forfaerdelig  torn; 
Gengasldelsen  komtner,  mens  angstfuld  du  gyser, 
og  Hjaertet  i  Kulden  sig  vaander  og  fryser. 

Hver  Drom,  du  har  knust,  og  hvert  Haab,  du  har  0dt 
hvert  Kaerligheds  Ord,  du  med  Kulde  har  modt, 
som  Genfaerd  vil  komme.og  klagende  sige: 
hvor  kunde,  hvor  turde  du  Hjsertet  dog  svige! 

At  stige  til  Vejrs  ved  at  plante  dm  Hael 
med  hensynslos  Hast  paa  et  Menneskes  Sjael, 
Gudsbilledet  i  ham  at  haane  og  kraenke, 
det  faa'r  du  tilbage  som  Helvedes  Laenke. 

Ti  gaelder  det  kun  om  den  hojeste  Top, 

og  ikke,  hvor  dan  du  skal  komme  derop: 

det  forer  til  Skibbrud,  og  bag  ved  den  Stranding, 

der  staar  ingen  Udsigt  til  lykkelig  Landing. 


At  bygge  sit  Hus  paa  sin  Sjaslefreds  Vrag, 
det  forer  saa  vist  til  Forsmaedelsens  Dag; 
du  kasmper  mod  Herren  og  udfordrer  Himlen, 
saa  styrter  du,  greben  af  Raedslen  og  Svimlen. 

—  Men  hvor  er  der  Fred  for  den  stormslagne  Aland, 
der  sidder  i  Gru  paa  den  vragsaa'de  Strand? 
Og  hvor  er  der  Frelse,  naar  Afgrundens  Stromme 
vil  sluge  bans  reneste,  fagreste  Dromme? 

I  Troen  paa  ham,  som  med  Almagtens  Haand 
bar  knyttet  til  Stov  sig  med  Kaerligheds  Baand, 
som  giver  hver  Livsdrom  sit  Evigheds-Stempel 
og  bygger  os  ind  i  sit  Herligheds-Tempel. 

Han  bojer  sig  ned  til  det  drivende  \ 'rag 
og  taender  sin  Sol  til  Forklarelsens  Dag: 
og  hojest  du  stiger,  naar  trygt  du  vil  bygge, 
hvor  Kaerligheds-Vingen  fra  Gud  kaster  Skygge. 

Ti  det  horer  med  til  et  aandsbaaret  Sind: 
at  rette  sin  Flugt  mod  den  hojeste  Tind; 
Men  rive  sig  los  fra  vor  Herre  og  Himlen,  - 
det  forer  til  Favntag  af  Raedslen  og  Svimlen. 


Tidsaanden. 


Vi  rette  vort  Blik  mod  det  fjaerne, 
he'll  noje  vi  granske  hver  Stjaerne 
og  agte  paa  Straalernes  Brydning 


IQ2 

som  noget  af  storste  Betydning; 
men  Brydningen  lige  ved  Siden, 
—  i  Hj.crterne  —  er  os  for  liden. 

Vi  sysle  med  store  Problemer 

og  prale  med  ny  Systemer; 

den  Skade  bar  Tiden  vist  naeppe, 

at  skjule  sit  Lys  med  en  Skaeppe; 

men  foran  og  bagved  det  bruser, 

som  Bolger  og  Stormkast,  der  knuser. 

Vi  falde  paa  Kme  for  Kulturen 
og  10be  med  Panden  mod  Muren, 
mens  alle  moderne  Poeter 
og  overmaalskloge  Profeter 
samdraegtelig  lovprise  Tiden, 
dens  Fremskridt  og  maegtige  Viden. 

Man  paastaar,  Civilisationen 

er  bedre  end  Religionen; 

for  alt  det,  som  Tiden  har  bragt  os, 

paa  Maven  vi  ydm)rgt  har  lagt  os; 

det  raaber  hver  Menneskemyre: 

er  vi  ikke  Pokker  til  Fyre! 

Jeg  kan  ikke  Koret  istemme, 
men  beder  kun,  lad  os  ej  glemme, 
at  Tiden  er  ikke  det  forste, 
det  bedste,  ej  heller  det  storste; 
en  Gang  vi  dog  alle  vist  laerte, 
at  Mennesket  ejer  et  Hjaerte. 


Hvad  Menneskehjaerter  begaere, 
ej  Tid  og  Kultur  kan  proestere; 
med  Evighedsbrod  dem  at  kvaege, 
for  Synd  og  for  Dod  dem  at  laege, 
det  ve"d  jeg  kun  6n,  som  kan  magte: 
den  Gud,  sorn  I  sagtens  foragte. 

Den  Gud,  som  I  ikke  vil  tro  paa, 
endog  det  er  bans  Jord,  I  bo  paa, 
den  Gud,  fra  hvis  bimmelske  Sale 
alt  Lys  og  al  Sandhed  vil  dale,  - 
bans  Ord  skal  min  Helligdom  vaere, 
bans  Navn  vil  som  Banner  jeg  baere! 


Frygten  —  et  Sporgsmaal. 

(1889) 


,,Frygter  ikke,  som  de  frygte 
,,Frygt  voider  Pine''. 

Er  det  Livets  LoJ:  at  visne, 

at  forgaa  i  kulsort  Morke? 

Er  det  Doden,  der  ska!  krones 

som  den  stolte  Sejerherre? 

Svar  mig,  du,  som  kun  vil  pege 

paa  det  tr0steslose  intet, 

naar  jeg  sporger  dig  om  Maalet: 

er  mil  Haab  et  usselt  Blaendvaerk, 

og  mit  Savn,  min  Dr0m,  min  Laengsel  - 

er  det  tomme  Svaermerier? 


*94 

For  jeg  folge  tor  din  Fane, 
for  jeg  ret  kan  faeste  Tillid 
til  de  hoje,  stserke  Toner, 
som  du  laaner  dine  Tanker, 
og  hvis  H0jde  skal  erstatte, 
hvad  unnegtelig  i  Dybden 
de  mig  synes  svaert  at  fattes, 
maa  jeg  gore  et  Par  Sporgsmaal: 
giv  et  Blad  mig  af  den  Saga, 
som  din  Tanke  sig  liar  vunden! 

Har  en  Idraetsmand  den  fostret? 
Har  den  lagt  paa  Folkets  'I  unge 
Tonen  til  en  masgtig  Opsang, 
•der  kan  faenge,  taende,  flamme, 
•sarnie  alle  aedle  Kraefter 
til  en  skon  og  herlig  Stordaad? 
Fylder  den  med  P"red  og  Glaede? 
Har  den  standset  Suk  og  Taarer, 
givet  Tryghed,  Mod  og  Rejsning? 
Sig  mig,    --  bar  den  bunden  Frygten? 

Spsendt  jeg  lytter,  mens  du  svarer: 
,,I  det  uundgaaelige 
maa  vi  finde  os  og  soge 
heist  at  glemme. .  .  "     Ah,  ja  Glemsel 
er  den  Strom,  hvis  svale  Vande 
gemmer  tusind  Savn  og  Laengsler, 
tusind  staerke  Ungdomsdromme, 
tusind  Livshaab,  vingeskudte, 
tusind  knuste  Foraarsspirer, 
tusind  skonne,  rige  Lofter! 


195 

Hvor  dit  Svar  mig  synes  fattigt 
og  din  Tankeklarhed  Morke! 
Nej,  jeg  folger  ej  din  Fane 
paa  dens  Tog  i  Haabloshedens 
ufrugtbare  Orkenrige; 
ti  for  mig  birr  aldrig  Livet 
Spil  kun  af  Tilfaeldigheder, 
og  langt  heller  vil  jeg  drikke 
af  den  gamle  Livets  Kilde 
end  af  Glemsels  sorte  Vande. 

Det  er  ej  mit-Livs  Betydning: 
som  et  Snefnug  at  forsvinde! 
Det  er  ikke  Gaadens  Losning, 
kun  at  do,  tilintetgores! 
Det  er  bare  Selvmordsvejen, 
som  jeg  ej  tor  anbefale: 
og  jeg  se"r,  at  Frygten  lofter 
sig  i  Livets  dunkle  Baggrund 
som  en  vseldig,  jaernklaedt  Jaette, 
strseng  og  kold  og  ubonhorlig. 

Frygten  spotter  med  din  Latter, 

med  dit  bedste  Regnestykke 

og  de  klareste  Beviser; 

ingen  er  som  den  saa  trofast 

til  at  mode,  selv  ukaldet; 

og  naar  Taeppet  en  Gang  falder, 

er  det  Frygten,  som  slaar  Folge 

med  dig  bort  fra  Livets  Scene, 

mens  paa  natsort  Grund  den  tegner 

Billedet  af  Evigheden. 


ig6 

Naar  du  smiler  i  din  Tryghed, 
og  naar  Verden  dig  misunder, 
kalder  dig  en  Lykkens  Yndling, 
paa  hvis  Livsvej  Solen  drysser 
sine  rige,  gyldne  Gaver:  - 
glider  Frygten  ind  ad  Doren 
som  en  klam  og  dunkel  Skygge, 
saetter  sig  i  Skumringstiden 
paa  din  Plads  i  Sofahjornet, 
foler  haanlig  dig  paa  Pulsen. 

Naar  du  overlegent  spidser 
dine  Vittigheders  Pile 
imod  Korset  og  dets  Hovding 
og  paa  Plyndringstog  dig  giver 
for  at  0ve  Void  og  Haervaerk 
paa  det  hellige,  det  rene. 
meos  den  lattermilde  Maengde 
hilser  dig  med  Klap  og  Bravo:  - 
lyder  gennem  Bifaldsstormen 
Frygtens  velbekendte  Stemme. 

Den  besoger  dig  om  Natten, 
skjuler  sig  i  Taeppets  Folder, 
Jigger  paa  den  samme  Pude, 
fjaeler  sig  i  dine  Dromme; 
og  i  dine  Tankers  Vaevning 
Frygten  er  den  dunkle  Islaet; 
den  er  hos  dig,  naar  du  trader 
Sorgens  dunkle,  tunge  Veje; 
den  slaar  ikke  blot  med  Sv0ber, 
men  den  slaar  med  Skorpioner. 


197       • 

Og  naar  du  til  Kirkegaarden 

gaar  med  b0jet  Sind  og  Hoved 

ud  imellem  stille  Grave,  - 

hvert  et  Kors  og  hver  en  Gravsten, 

hver  en  dugget  Blomst,  hver  falmet 

Krans  paa  Dodens  lave  Tuer, 

og  hver  Vind  som  saelsomt  sukker 

mellem  Sorgepilens  Grene, 

forer  Frygtens  tunge  Tale,    • 

bringer  Angsten  til  at  stige. 

Tor  du  se  den  ind  i  Ojet, 
naar  den  aabner  dig  Visiret, 
viser  dig  sit  skumle  Aasyn, 
haanlig  dig  til  Holmgang  aesker? 
Naar  som  Valplads  den  udkaarer 
forst  og  sidst  dit  eget  Hjaerte? 
Og  med  dette  Smil,  der  lober 
som  en  Isbaek  gennem  Sjaelen, 
siger:  slagne  er  de  alle, 
som  i  mine  Haender  falde! 

Ej  det  nytter,  du  vil  soge 
Lys  hos  Videnskabens  Lampe 
eller  Hjaelp  hos  Dognets  Helte! 
Ej  det  baader,  at  du  maner 
ned  den  hundred  tusind  Favne, 
eller  at  med  tvungen  Latter, 
du  vil  synes  kaek  og  frejdig:  - 
lig  en  Samson  vil  den  bryde 
som  en  Sytraad  hver  en  Laenke, 
der  af  Mandevid  er  smedet. 


Dii,  som  1'er  ad  Barnetroen, 
og  som  ynker  kun  de  Stakler, 
der  ad  Kirkestien  vandre,  - 
sig  mig,  hvilken  Vej  du  traeder, 
naar  af  Frygten  du  fort^eres? 
Ganger  du  som  Savl  til  Endor, 
raed  for  Morket,  rsed  for  Lyset? 
G0r  du  Sporgsmaal  til  de  dode? 
Den  som  Livets  Gud  foragter, 
bliver  Dodens  usle  Slave! 

-  Nej,  saa  vaelger  jeg  den  Fane, 
som,  hvor  end  paa  Jord  den  fortes, 
bar  tsendt  Lys  i  Dodens  Skygger, 
ildnet  tusinder  til  Stordaad, 
skabt  et  Liv  med  Glaedens  Kilder, 
saa  paa  Frygtens  Grav  skal  blomstre 
Livet,  som  i  Julenatten 
blev  forkyndt  af  Engleskaren, 
da  det  lod,  mens  Doden  gyste, 
sejersaligt:  ,,Frygter  ikke!" 

Under  Korsets  Fane  se"r  jeg, 

Livets  Lod,  det  er,  at  elske; 

Livets  Maal  er  fuld  Forening 

af  de  to,  som  Synd  adskilte: 

Gud,  vor  Skaber,  og  bans  Skabning; 

derfor  Livet  er  en  Kampdag, 

ikke  fyldt  med  Frygtens  Skygger, 

men  i  Lyset  af  Guds  Naade 

og  med  salig  Sejersvished: 

vi  bar  Borgerskab  i  Himle 


199 

Pra  Jorden  til  Himlen. 

(Af  ..Vraerierosen"  ) 


Fra  Jorden  til  Himlen  er  Vejen  saa  lang, 

saa  mork  og  saa  trang, 

og  gaar  gennem  sviende  Smaerte! 

Saa  klages  der,  —  men  jeg  paa  Klagen  ej  tro'r, 

der  er  ikke  laenger  fra  Himmel  til  Jord 

end  Vejen  fra  Hjaerte  til  Hjaerte. 

Fra  Jorden  til  Himlen  er  Vejen  saa  lys, 

et  Ksrligheds-Kys 

med  kvaegende,  frelsende  Varme! 

Der  blomstrer  et  Haab  for  hvert  blodende  Savn, 

vi  loftes  i  Kampen  med  Korset  i  Favn 

paa  tindrende  Solstraalearme. 

Fra  Jorden  til  Himlen  kun  Kaeriighed  naa'r; 

ti  Vejen  den  gaar 

hen  over  Korsfaestelsens  Klippe, 

og  gennem  hver  hojsindet  Menneskedaad, 

Uskyldigheds  Smil  og  Erkendelses  Graad,  - 

den  Tanke  vil  aldrig  jeg  slippe. 

Fra  Jorden  til  Himlen  —  so",  Vejen  sig  sno'r 

med  lysende  Spor, 

hvori  vi  kan  barnetrygt  traede, 

og  derfor  er  Livet  ej  Jammer  og  Kval, 

men  bar,  trods  de  Taarer  i  Tusinde-Tal, 

dog  Glans  af  den  evige  Glaede. 


2OO 

lid  i  Ordet. 

(1880.) 


,En  lid  er  jeg  kommen  at  kaste  paa  Jord, 
hvor  vilde  jeg,  at  den  alt  braendte!" 
Saa  lod  det  fra  ham,  som  med  kasrlige  Ord 
sig  mildt  til  de  fattige  vendte. 
Og  ingen  Befrielsens  Daad  der  sk£r 
ved  bare  at  sukke  og  snakke 
og  le,  hver  Gang  alle  de  andre  le"r, 
og  paent  for  sit  Thevand  takke! 

Den  g!0dende,  maegtigt  begejstrende  Sang 

er  mer  end  om  Maaneskins-Noetter, 

den  ejer  en  egen  betagende  Klang, 

som  ej  efter  ,,Smagen"  sig  retter; 

ti  hvad  der  skal  vaekke  et  Folk  til  Daad 

og  styrke  de  bly  og  de  bange, 

er  ikke  de  snusfornuftige  Raad, 

men  ildfulde,  aandsbaarne  Sange. 

En  lid  maa  der  lue  i  Digterens  Kvad, 

-  lad  hvem  der  saa  vil,  blive  bange!  - 

Et  Sundhedens  Vaeld,  et  Foryngelsens  Bad, 
en  Sandhedens  Tolk  er  bans  Sange. 
Skal  Slaegten  opildnes  til  aedel  Strid, 

-  alt  kasmpes  der  ude  i  Ksden!  - 

'til  kommende  Slaegters  Stordaad  vor  Tid 
maa  plante  og  nedlaegge  Saeden. 

Og  den,  der  skal  baere  det  vordende  frem 
•op  over  det  ,,tilvantes"  Skranker, 


201 

og  den,  der  skal  kalde  fra  lonlige  Gem 
de  nyfodte,  tindrende  Tanker, 
tor  ej  vaere  svaermerisk,  kaelen  og  tarn, 
men  staa  med  en  blanksleben  Klinge 
og  smile  ad  Puslingers  Harme  og  Bram, 
ban  h0rer  alt  Stormklokken  ringe! 

Ta,  skal  ikke  blsegten  sig  sove  ihjel 

med  al  sin  elendige  Pjatten, 

saa  traanges  der  Roster  i  skumrende  Kvaeld, 

der  raaber  et  ,,Varsko"  for  Natten; 

af  skaelvende  Traelle  bar  vi  vel  nok, 

og  Guldkalvens  ofrende  Skare, 

men  hvor  er  de  gaeve  Ridderes  Flok, 

der  maaler  og  vejer  ej  Fare? 

Lad  Ordet  da  lyde  med  glodende  Bud, 
med  lid,  som  tor  Sandbeden  braender! 
Det  stiger  saa  straalende  bojt  op  til  Gud: 
ban  breder  de  signende  Haender 
ud  over  hvert  Hjaerte,  som  Sandheden  vil, 
og  den,  der  staar  ensom  i  Striden; 
da  skonnes  der  Enhed  i  Livets  Spil, 
da  lysner  det  stort  over  Tiden! 

Men  kommer  der  og  en  Korfaestelsens  Dag, 
da  Maengden  paa  Golgata  flokkes, 
skal  Sandhedens  hellige,  bloddobte  Flag 
dog  staa,  selv  om  Bjaergene  rokkes! 


202 


Lad  saa  kun  Profeterne  faengsles  og  do, 
lad  kvaeles  i  Blod  deres  Salme: 
d'e  plante  i  Verden  det  spirende  Fro, 
der  vokser  til  Fremtidens  Palme. 


Min  Dromedar. 


Jeg  saa'  en  Gang  en  Dromedar, 
ja,  tank,  jeg  sad  paa  den  saagar; 
men  skont  jeg  altsaa  var  ridende, 
saa  var  det  dog  mig,  der  blev  lidende. 

Jeg  sad  og  laved'  paa  et  Vers, 
og,  tro  mig,  det  er  ej  Kommers, 
at  sidde  i  Solheden,  droftende, 
paa  Gangeren,  luntende,  snoftende. 

Den  var  saa  bundprosaisk  og  tor, 
at  jeg  blev  belt  konfus  og  or, 
den  slingrede  ganske  ubyrlig, 
tilsidst  blev  den  vild  og  ustyr!ig. 

Den  smed  mig  af  paa  Orknens  Sand 
og  stak  i  Rend  til  Nilens  Vand; 
jeg  burde  vel  vidst,  at  et  skikkeligt, 
tro  Dyr  maatte  ha'  sig  lidt  drikkeligt. 

Jeg  havde  ej  paa  sligt  Forstand, 

— •  det  jo  den  bedste  haendes  kan,  — 


jeg  troede,  min  Dromedarius 
var  blid  som  en  Konfessionarius. 

At  det  var,  hvad  den  ponsed'  paa, 
kan  grumme  nemt  jeg  nu  forstaa: 
bagefter  er  vi  saa  dygtige 
og  altid  saa  magelos  klogtige! 

Jeg  me"nte  jo,  jeg  Herren  var, 

og  den  var  kun  en  Dromedar; 

jeg  taenkte  at  holde  den  gaaende,  - 

den  gav  mig  sin  Mening  lidt  slaaende. 

En  ting  og  lapset  Beduin, 

jeg  saa',  sig  tog  et  billigt   Grin, 

som  det  var  den  morsomste  Haendelse 

med  denne  min  £ndevendelse! 

De  Vers,  jeg  i  Sahara  skrev, 
var  med  de  bedste,  jeg  bedrev; 
de  fleste  gemenlig  var  vandede, 
til  Afveksling  disse  blev  sandede. 

—  Hver  Gang  jeg  se"r  en  stakkels  Nar, 
jeg  taenker  paa  min  Dromedar 
og  se*r  mig  paa  Pukkelen  gyngende, 
om  Roser  og  Liljer  syngende. 

Men  hvis  til  Afrika  du  ta'r 
og  rider  paa  en  Dromedar,  — 
begaa  ingen  Vers,  —  det  er  raadeligt, 
det  lonner  sig  nemlig  kun  maadeligt! 


Drengetanker. 

Da  jeg  var  lille,  kaldte  de  mig  Engel, 

alt  hvad  jeg  mangled,  var  kun  Vinger  smaa, 

nu  kalder  de  mig  ^Esel,  Knsegt  og  Bengel, 

-  s£,  det  er  mere,  end  jeg  kan  forstaa! 

Da  jeg  var  lille,  maatte  alt  jeg  gore, 
og  hvad  jeg  gjorde  —  alt  var  nydeligt! 
Nu  t0r  jeg  naesten  ikke  mer  mig  rore,  - 
hvor  laenge  skal  jeg  stille  taale  sligt! 

Jeg  laeste  nylig,  nede  i  Tyrkiet 

de  gjorde  Opror,  og  det  kosted  Blod; 

-  jeg  laver  Opror!  —  ned  med  Tyranniet! 
paa  Fjendens  Nakke  saetter  jeg  min  Fod! 

Mit  Svaerd  skal  lue,  ingen  vil  jeg  spare! 

-  Hvor  de  vil  gore  Ojne,  naar  det  ske"r!  - 
i  Spidsen  for  en  vasldig  Helteskare 

de  mig  med  Guldhjselm  og  i  Brynje  se"r. 

Men  jeg  vil  styre  selv  mit  store  Rige, 

g0r  nogen  Vrovl,   saa  siger  jeg-  Hold  Mund! 

Og  alle  Folk  skal  hlive  hovedrige, 

og  jeg  til  ,,Eksellense"  gor  min  Hund. 

Hver  Sondag  vil  jeg  have  nye  Klseder 
og  ride  mig  en  Tur  paa  Faders  Graa, 
og  naar  jeg  ind  ad  Kirkedoren  traeder, 
skal  Praesten  bukkende  foran  mig  gaa. 


205 

Ja,  jeg  vil  ove  straalende  Bedrifter, 
mit  Navn  skal  blive  vidt  og  bredt  bekendt! 
Og  der  skal  skrives  oni  mig  mange  Skrifter, 
men  de,  som  skriver  mod  mig,  bliver  braendt! 

Saa  vil  jeg  sidde  paa  en  praegtig  Trone, 
den  st0rste,  noget  Folk  endnu  bar  s6t! 

—  Og  saa  skal  Mosters  Anna  bli'  min  Kone, 
og  kore  med  mig  i  en  Guldkare't. 

Og  alle  Drengene  Hurra  skal  raabe, 

—  hvis  ikke,  mister  Hovedet  de  straks!  - 
Syv  sorte  Slaver  bsere  Annas  Kaabe, 

—  og  saa  vil  jeg  hver  Dag  ha'  roget  Laks. 

Men  Hans  og  Peter  ej  en  Bid  skal  smage, 
fordi  forleden,  da  jeg  faldt,  de  lo! 

—  Og  saa  vil  jeg  og  Anna  spise  Kage, 
til  vi  faar  Mavepine  begge  to. 

Saa  kommer  Dokt'ren  med  de  store  Briller 
og  Moppen,  der  omkap  med  ham  kan  go, 
vi  faar  et  Vogmandslaes  af  Sukkerpiller, 
men  intet  kan  os  frelse  —  vi  maa  d0! 

Saa  bli'r  vi  lagt  i  fine,  hvide  Klaeder, 

og  Prsesten  si'er,  vi  er  i  Himmelen, 

indtil  de  allesammen  staar  og  graeder, 

saa  vaagner  vi:  —  God  Dag,  godt  Folk,  igen! 


2O6 

The  New  Woman. 

En  modfalden  ^Egtemands  Klagesang. 


Jeg  er  Peder  Nusse  fra  Saebv 
og  bar  baade  Kone  og  Baby, 
og  jeg  har  begaaet  en  Vise. 
hvori  jeg  min  Kone  vil  prise. 

Fra  College  hun  har  gradueret. 
En  Essay  om  Darwin  leveret, 
hun  snakker  Latin  som  en  Romer 
og  har  et  Par  store  Diplomer. 

Hun  taler  om  Sfinksen  og  Luksor, 
men  jeg  gaar  med  frynsede  Bukser 
min  Vest  har  ej  laenge  kendt  Knapper, 
jeg  Frakken  baldyrer  med  Lapper. 

Hun  bruger  kun  klassiske  Dragter, 
—  de  ve"d  nok,  i  Folder  de  lagt  er; 
og  se,  disse  blode  Gevandter 
kan  skjule  adskilligt,  som  sandt  er. 

Hun  kan  sin  Zola  som  en  Lekse 
og  kan  mig  med  Tolstoj  forhekse, 
og  naar  min  Taalmodighed  laens  er, 
hun  Isesker  mit  Hjaerte  med  Spencer. 

Hun  laver  en  Ibseniade. 
mens  jeg  vasker  Kopper  og  Fade; 
hun  cykler  og  svommer  og  rider, 
imens  jeg  mit  Maelkeb'rbd's'vider. 


207 

Hun  hylder  vist  Teosoficn  — 

lidt  Luftighed  er  der  nok  i'en; 

hun  hypnotiserer  forresten 

og  praeker  langt  bedre  end  Praesten. 

Mens  jeg  torrer  Potter  og  Gryder, 
et  Par  Cigaretter  hun  nyder; 
og  stopper  jeg  Stromper  og  Lagner, 
saa  faar  jeg  et  Stykke  af  Wagner. 

Hun  tegner  og  synger  og  maler 
og  holder  om  ,,Frisolvet"  Talei, 
og  medens  .jeg  passer  paa  Ungen, 
hun  bruger  paa  Platformen   Tungen. 

Men  sandelig  ikke  det  Grin  er 
med  saadan  en  Kone,  som  min  er! 
hver  Aften  saa  skal  hun  til  Mode, 
men  det  er  min  Piing,  der  maa  Mode 

Naar  ud  jeg  om  Aft'nen  mig  drister 
med  £n  eller  anden  Filister, 
hun  altid  mig  trofast  formaner 
imod  alle  hasslige  Vaner. 

Og  naar  med  Humoret  det  skidt  er, 
hun  siger,  at  Forholdet  frit  er, 
og  at  en  udviklet  Mandinde 
ej  saadan  vil  lade  sig  binde. 

Men  saet,  hun  rru  bliver  Borgmester? 
saa  holder  vi  Fester  paa   Fester! 


2O8 

hvad  regner  jeg  vel  paa  en  Daler, 
naar<Bysenr>  Folk  bare  betaler! 

Saa  skal  Peder  Nusse  fra  Sseby  — 
for  Pokker,  nu  vaagner  vist  Baby! 
Ja,  saa  maa  nok  Vuggen  jeg  gynge 
og  Lullaby,  Baby  sweet  synge! 


Til  de  meget  kloge. 

Haeng  Harpen  hen  paa  st0vet  V?eg, 
lad  ruste  kun  de  gamle  Straenge, 
og  lad  de  voksne  danske  Drenge 
nu  rykke  Skjalden  i  bans  Skaeg! 

Lys  Idealet  ksekt  i  Ban, 
I  muntre,  lette  Born  af  Tiden, 
og  skub  vor  Herre  lidt  til  Siden, 
I  selv  jo  Skuden  styre  kan. 

Kong  Salomon  var  ganske  klog, 
at  sige  for  de  gamle  Dage! 
Nu  knap  en  Skoledreng  vil  tage 
den  gamle  Konges  Visdomsbog. 

I  Djaevelen  bar  landsforvist, 
og  da  ban  ej  bar  protesteret, 
I  tro  det  selv,  ban  er  kreperet, 
og  I  bar  eders  Magt  bevist. 


2og 

I  djaerve  M«nd,  o  nor  et  Raad! 
I  bor  fra  Jord  fordrive  Djden! 
Seks  tusind  Aar  bar  den  voldt  N0den, 
o,  stands  den  dybe  Sorg  og  Graad! 

Det  er  jo  kun  en  Bagatel 
for  jer,  der  Satan  bar  forjaget 
og  Styret  fra  vor  Herre  tager, 
at  slaa  den  Smule  Dod  ihjel. 


Grisen. 

(En  Speg".) 

Han  var  en  trivelig  lille  Gris, 
en  rigtig  Filister  for  Resten, 
men  intelligent  —  naturligvis! 
Og  saa  Pessimist,  tro'r  jeg  naesten. 

Han  var  et  masrkeligt  stort  Geni, 
der  fulgte  lysvaagen  med  Tiden, 
bans  Litje  den  hele  Grisesti 
ej  saa'  hverken  for  eller  siden. 

Hin  var  en  Virkeli^hed-^-Poet,  - 
som  han  forstod  sig  paa  Solen!  - 
Men  ,, Alvorsmand"  var  han,  Storprofet, 
med  Syner  fra  Mudderpolen. 

Og  hver  Gang  Mud-Jer«-t  rigtig  floi 
i  sorte,  slimede  Stromme, 

H* 


210 

ban  folte,  at  ban  det  bedste  bod 
fra  Moddingens  rigeste  Dromme. 

Det  sagde  den  hele  Grisesti 
som  Frugt  af  alvorlig  Droftelse, 
at  saadant  et  dejligt  Griseri 
var  ret  til  Slaegtens  Oploftelse! 

Man  enedes  om  at  faa  ham  gjort 
til  Doktor  i  Filosofien, 
fordi  ban  taenkte  saa  fint  og  stort 
om  Livet  og  om  Poesien. 

At  ,,Sandhedssoger"  ban  var,  er  klart, 
-  hvad  skulde  vel  ellers  ban  vaere?  - 
Med  Sandheden  maa  man,  det  saa'  ban  snart, 
dog  grumme  forsigtig  vaere. 

Han  pudsed  den  bedste  Tankepraas, 
ban  havde  i  Hjaernekassen. 
alt  andet  ban  satte  i  Ban  som  Vaas; 
med  ^Erefrygt  lyttede  Massen. 

Den  rene,  skaere  Inteliigens 
som  Sandhed  ban  proklame'rte, 
Kloakernes  fineste  Kronessens 
kun  faengslede,  interesse"rte. 

,,Ti  sandt  er  kun,  hvai  jeg  kalder  sandt, 
alt  andet  er  0jenforbl£ndelse!." 


211 

Og  hele  den  dannade  Grisesti  fandt, 
at  del  var  den  rigtige  Kendelse. 

Saa  skrev  han  blandt  andet  og  en  Avis. 
paa  Realiteten  baseret, 
den  laeste  hver  eneste  dannet  Gris, 
som  ikke  var  snaerpet,  borneret. 

Den  gav  om  Livet  saa  god  Besk£d. 

den  malte  det  frit  og  tydeligt 

og  sejled  ad  Rendestenen  ned, 

mens  Grisene  kvad:   Aa,  hvor  nydeligt! 

D£r  blev  nu  i  masgtig  Griseforstand 
vor  Herre  kaldt  afl.-egs,  kasseret, 
og  kundgjort  over  det  ganske  Land, 
at  Fanden  forlaengst  var  kreperet. 

Det  gaelder  kun  om    at  befri  sig  fra 
de  morke,  tungsindige  Griller, 
at  aede  og  drikke  og  grynte  ret  bra, 
til  om  man  paa  Moddingen  triller. 

Ti  det  er  den  rigtige  Filosofi, 
at  Livet  er  bare  Kludder! 
Det  eneste,  som  der  er  Mening  i, 
er  alt,  hvad  der  lugter  af  Madder! 

Som  ,,Sandhedssoger"  begribeligvis 
han  sloges  med  Gejstligheden, 


212 

ban  vilde  jo  vaere  et  Tugtens  Ris 
og  r0ve  den  Huldet  og  Freden. 

Men  Gejstligheden  er  udspekule'rt 
og  tilmed  en  sejglivet  Rase, 
som  Kaetter  de  i  domte  ham  ugene'rt, 
de  Herrer  forstod  ej  at  spase. 

Avisen  nu  gik  al  Kodets  Gang, 
og  saa  blev  det  snavs  med  Humoret, 
ban  kvad  saa  sorgfuld  en  Klagesang, 
at  alle  holdt  sig  for  Oret. 


Men  Bonden,  som  ejed  den  Grisesti, 
—  et  F?ehoved  var  ban  for  Resten, 
og  Penge,  det  var  nu  bans  Svaermeri,  — 
ban  ofrede  Grisen  til  Praesten. 

Og  Bonden  var  glad,  ban  Grisen  tog 
for  Pengene,  som  ban  skyldte; 
og  Praesten,  paa  mer  end  sin  Bibel^klog, 
forstod  sig  paa  Grisesylte. 

Men  selv  for  Grise  Haevnen  er  sod,  — 
imens  ban  for  Kniven  hviner, 
det  troster  ham  dog,  at  naar  ban  er  d0dr 
faar  Praestefamiljen  Trikiner. 


Den  skikkelige. 


Jeg  bar  mine  Fejl,  —  det  ve"d  jeg  jo  nok! 

Men  det  bar  jo  hele  den  e-tore  Flok. 

jeg  er  ikke  vaerre  end  alle  de  andre, 

der  hovne  og  krephoje  mellem  os  vandre. 

Jeg  bar  mine  Fejl,  —  ja,  det  er  begriheligt. 

men  passer  min  Dont  og  lever  vindskibeligt. 

Jeg  altid  bar  havt  for  Kirken  Respt-kt 

og  afskyet  alt,  som  lugted'  af  Sekt: 

jeg  laeser  min  Bibel,  betaler  til  Praesten 

og  ofrer  vist  mer'  end  de  fleste  for  Resten. 

jeg  bar  mine  Fejl,  —  men  i  Religionen 

jeg  bojer  mig  for  baade  Praesten  og  —  Konen! 

Ti  Maren  er  from  til  heliig  og  sogn.  - 

nej,  stop  lidt!  —  det  var  alligevel  Logn! 

Ti  bar  jeg  om  Aftenen  bare  en  Tanke 

af  Fugtighed, —  v£d  jeg  nok,  hvad  der  vil  vankf 

Jeg  bar  mine  Fejl  og  ta'r  mig  lidt  drikkeligt 

og  kan  ikke  s6,  det  er  saa  uskikkeiigt! 

Nu  bar  man  saa  travlt  med  den  Politik; 

jeg  bliver  nu  belst  ved  den  gamle  Skik. 

og  efter  de  fleste  jeg  altid  mig  fojer, 

for  dem,  der  bar  Magten,  jeg  lydig  mig  bojer, 

jeg  bar  mine  Fejl,  —  men  jeg  er  fredsomrnelig, 

og  det,  bar  jeg  hort,  er  naesten  guddommelig! 

Man  raaber  paa  Dinskhed  og  Modersmaal: 
bvad  nytter  vel  alt  dette  Skrig  og  Skraal! 


214 

Jeg  synes,.det  altsammen  Lojer  og  Grin  er 
med  danske  og  spanske  og  selv  Filipiner! 
Jeg  bar  mine  Fejl,  men  er  ej  paastaaelig 
og  holder  mig  til,  hvad  mig  tykkes  opnaaelig. 

For  Kone  og  Born  jeg  sorger  som  bedst,  — • 
det  var  jo  for  dem,  jeg  rejste  mod  vest! 
Jeg  er  jo  lidt  stolt  af  min  paene  Familje, 
og  hjemme  kun  raader  6n  eneste  Vilje  — 
og  det  er  min  —  Kones,  for  hun  bar  i  Naesen 
lidt  Be'n,  —  og  saa  bar  hun  det  finere  Vaesen! 

Jeg  tro'r,  jeg  er  bleven  en  skikkelig  Fyr, 
der  passer  sig  selv  og  aldrig  gor  Styr; 
forleden  jeg  Alderman  godt  kunde  bleven, 
maaskd  til  Borgmester  jeg  kunde  det  dreven! 
Saa  kunde  jeg  reddet  mig  vel  nogle  Grunker 
og  brystet  mig  mellem  de  andre  Hallunker! 


En  Kaffetaar. 

(Til  et  Billede  ) 


Der  sidder  de  hver  med  sin  Kaffetaar, 
mens  Nabo  og  Genbo  sit  Skudsmaal  faa'r: 
,,Hos  Johns-^har  de  Mjnslinger",  —  ,,Herre  Gud! 
Naar  bare  de  dog  vil  slaa  rigtig  udl" 

—  ,,Og  ovre  bos  Hansens  er  Kighosten  slem!" 

—  ,,I  Grunden  saa  kan  jeg  ej  ynke  dem! 
Hvad  ligner  vel  det,  at  klae'  Ungerne  paa 
i  Atlaskes  Kjoler,  marineblaa!" 


215 

,,Men  er  del  ej  sorgeligt,  som  det  se"r  ud 
med  Trine,  den  unge  Hr.   Rasmussens  Brud! 
Men  ikke  et  Ord!"  —  ,,Ih  nej  dog,  Gud  fri!" 

-  ,,Jo,  se"r  du",  i  Aftes,  da  blev  det  forbi!" 

—  ,.Hvad  siger  du?  —  ,,Ja,  og  den  stakkels  Mand, 
ban  hverken  spise  eller  sove  kan, 

man  siger,  ban  naeppe  det  overstaar!" 

—  ,Ja,  sikken  en  Ungdom  vi  bar,  Madam  Maar!" 

,,Men  bar  du  saa  hort  om  det  syndige  Has, 

de  f0rer  derovre  paa  Bakken  bos  Mus? 

Ja,  det  er  grueligt,  men  ingen  L0gn, 

der  samler  de  sig  baade  hellig  og  sogn; 

der  danses  og  leges,  ja,  t  enk  dig  en  Gang! 

Jeg  horte  dem  synge  en  —  Kaerestesang!" 

,,Uh!  sikken  en  Verden!-'  — ,.Jo,  Tak,  Madam  Maar, 

De  laver  en  magelos  Kaffetaar!-' 

,,Forleden  kom  Skraeddtrens  Maren  jo  bjem, 
man  siger,  bun  bar  vist  nok  vaeret  lidt  slem!" 

-  ,,Men  ib,  du  forbarmendes!  er  det  da  sandt?" 

-  ,,Hun  stiled  saa  h0jr,  men  Usselbed  fandt!" 

—  ,,Men  saa'  du  Jensine  i  Kirken  i  Gaar? 
Hvor  fra  mon  bun  alle  de  Kjoler  dog  faa'r? 
Hun  majer  sig  ud,   som  jeg  ve"d  ikke  hvad, 
og  ve"d  ej,  hvor  fint  bun  vil  baere  sig  ad!" 

,,Se,  Praestemadamen,  den  vigtige  Ting! 
Der  vimser  i  Siike  og  F10jel  omkring; 
bun  burde  dog  huske,  at  hvad  bun  bar  paa, 
vi  fattige  Stakler  betale  nok  maa; 


2l6 

hun  kalder  sig  Frae,  —  men  er  hun  vel  me'r 
end  dig  og  mig  selv  og  Mo'r  Sidsel  og  fler?  - 
Saa  sandelig  tro:r  jeg,  hun  kommer  herind! 

—  ,,God  Dag!  nej,  god  Dag  og  velkommen  Fru  Lind! 

,,Hvor  er  det  dog  yndigt,  De  saadan  gaar  ud 
og  bringer  os  andre  et  Trostens  Bud! 
Det  sagde  jeg  nys  netop  til  Madam  Maar, 
vi  sad  just  og  fik  os  en   Kafietaar! 
Vi  talte  om  Synden  og  om  Guds  Ord, 
som  smukt  ved  Pastorens  Arbejde  gro'r, 
vi  aldrig  bar  hort  saa  dejlig  en   Mand, 
ban  rigtig  nok  Hjaerterne  rore  kan! 

,,Men  Gud,  lille  Frue!  skal  atter  De  gaa?" 
— '-  ,,Ja".  —  ,,Pastoren  endelig  hilse  De  maa!" 
—  ,,Ja,  Tak  og  Farvel!;<     ,,Ja,  Farvel  da,  Fru  Lind!" 

—  ,,Nu  gaar  hun  saa  skam  til  Kristofersens  ind!" 
-  ,,De"r  bar  hun  sin  Gang  snart  hver  evige  Dag, 

de  bar  jo  saa  travlt  med  den  Hojskolesag! 
Men  saet  dig  nu  ned  kun,  saa  tager  vi  fat, 
.hvor  f0r  vi  holdt  op,  mens  vi  faa'r  os  en  Sjat!" 

(Af  ,,Solglimt".) 


ETaar  Sol  gaar  ned. 

(Af  ,,Solglimt".) 


Der  falder  paa  al  Ting  en  stille  Ro, 

naar  Sol  gaar  ned; 

men  Natten  bar  Skumring,  hvor  Skygger  bo, 
og  Morket  vil  vokse  og  Skyggen  gro, 

naar  Sol  gaar  ned! 


Jeg  proper  at  nynne  min  Aftensang, 

naar  Sol  gaar  ned: 

men  Sjaelen  kan  vaere  saa  kold  og  trang, 
at  Tonen  bar  ikke  den  mindste  Klang, 

naar  Sol  gaar  nei] ! 

O  Herre,  Gud  Fader,  raek  mig  din  Haand, 

naar  Sol  gaar  ned ! 

og  send  mig  i  Xaade  din  Hellig  Aand, 
der  loser  mit  Hjaerte  af  Tvivlens  Baand, 

naar  Sol  gaar  ned: 

Ja,  hjaelp  mig  at  do  i  min  Barnetro, 

naar  Sol  gaar  ned! 
Da  trseder  /tun  lys  over  Stjaernebro, 
og  hojere,  hojere  gaa  vi  to, 

naar  Sol  gaar  ned ! 


Naar  det  kvaelier. 

(Efter  det  italienske.) 


Traet  synker  Haanden,  Ojet  sig  lukker, 
dybt  under  Bolgen  Solen  sig  dukker, 
mens  gennem  Skoven  sagte  det  sukker: 
Tys,  tys  —  tys,  tys! 

Over  mit  Hoved  Stjcernerne  svomme. 
0er  paa  Nattens  hvilende  Stromme, 
kom  nu,  I  lyse  Kasrlighedsdromme! 
Tys,  tys,  —  tys,  tys! 


2l8 

B10dt  kalder  Klokken  ud  over  Landet: 
Fred  med  hvert  Livshaab,  saaret  og  strandet! 
Fred  med  hver  ensom  vide  paa  Vandet! 
Tys,  tys,  —  tys,  tys! 

Han,  som  paa  Himlen  Bavnerne  taender, 
favner  med  staerke,  signende  Haender 
hver,  i  hvis  Oje  Taarerne  bra?nder! 
Tys,  tys,  —  tys,  tys! 

Engle  i  lette,  slraalende  Klaeder 
ned,  hvor  der  kaempes,  kvaegende  traeder, 
kysser  de  smaa,  som  renest  sig  glaeder; 
Tys,  tys,  —  tys,  tys! 

Der  er  saa  meget,  Natten  maa  gemme, 
meget,  som  Verden  heist  vilde  glemme, 
hvisker  med  sagte  baevende  Stemme: 
Tys,  tys,  —  typ,  tys! 

O,  naar  det  kvaelder  en  Gang,  den  sidste, 
naar  jeg  den  morke  Langfaerd  skai  friste, 
lad  da,  Gud  Fader,  Troen  ej  briste! 
Tys,  tys,  —  tys,  tys! 

Vis  mig,  naar  Doren  efter  mig  lukkes, 
at  i-dit  Rige  Solen  ej  slukkes, 
aldrig  der  savnes,  sorges  og  sukkes! 
Tys,  tys,  —  tys,  tys! 

(Af  ,,Et  Livskald".) 


2ig 
Ved  Vuggen. 

Du  sode,  velsignede  lille! 
Jeg  kysser  din  rene  Pande, 
imedens  du  lykkelig  faerdes 
i  Drommenes  rige  Lande, 
hvor  ogsaa  en  Gang  jeg  bar  leget 
med  Stjaerner  03  Blomsterkranse, 
og  tidt  i  Gads  Paradishave 
set  Englebornene  danse. 

Mit  Solsmil,  mit  dyreste  Eje! 
Din  Moder  vil  hos  dig  vaage! 
Og  naar  du  bli'r  stor,  vil  jeg  splitte 
hver  Frygtens  og  Tvivlens  Taage; 
jeg  drysser  det  fagreste  bolguld 
paa  Vejen,  din  Fod  skal  traede, 
og  vier  med  br<endende  Banner 
dit  Haab  og  din  Ungdoms  Glsede. 

Jeg  saetter  rnig  gaerne  i  Skyggen, 
hvor  Glemselen  reder  sit  Leje, 
naar  du  kun  faar  Lov  til  at  stige 
ad  lyse,  straalende  Veje; 
med  tindiende  Blikke  jeg  folger 
din  Daad  i  Solen  den  blanke, 
jeg  beder  om  Kiaft  til  din  Gerning 
og  Re"nhed  over  din  Tanke! 

Men  bliver  du  skuffet  derude 
af  Verdens  goglende  Lykke, 
og  synker  du  saaret  i  Kampen 
for  Livets  sedleste  Smykke, 


da  kommer  din  Mod<  r  varsomt, 
at  svale  din  hede  Pande 
og  bsere  dig  ind  i  din  Barndoms 
de  stille,  fredlyste  Lande. 


Vuggenyn. 


Lulle,  lulle, 
lille  Tulle! 

Fuglen  saenker  sin  Vinge, 
Aftenklokkerne  ringe, 
solen  bar  sagt  god  Nat! 
Ned  ad  Strornmen 
glider  Drommen; 
Stjaerner  fra  Himlen, 
Perler  fra  Havet 
bar  den  i  Favnen! 
Lulle,  lulle!  —  Hm  —  m 
Lulle!  —  hys! 

Lulle,  lulle, 

lille  Tulle! 

Maanen  sejler  paa  Skyen 
sindigt  hen  over  Byei, 
kiger  i  Stuen  ind! 

Og  den  kysser 

dig  og  drysser 

Stjaerner  fra  Himlen, 

Perler  fra  Havet 

ned  paa  din  Vugge! 
Lulle,  lulle!  —  Hm  —  m 

Lulle!  —  hys! 


221 

Lulle,  lulle, 

lille  Tulle! 

Fra  de  himmelskt:  Sale 
Duggen  falder  i  Dale, 
falder  paa  Blomst  og  Blad! 

Sov  min  lille, 

sodt  og  stillt! 

Stjaerner  fra  Himlen, 

Perler  fra  Havet 

baever  i  Duggen! 
Lulle,  lulle!  —  Hm  —  m  —  m? 

Lulle!  —  hys! 

Lulle,  lulle, 

lille  Tulle! 

Maatte  du  dog  bevare 
Barnesmilet,  det  klare, 
mens  du  bli'r  stor  og  klog! 

Naar  paa  Strommen 

brister  Drommen,  — 

Stjserner  fra  Himlen, 

Perler  fra  Havet 

kranse  din  Pande! 
Lulle,  lulle!  —  Hm  —  m  —  ml 

Lulle!  —  hys! 


Tys,  mit  Barn! 


Tys,  mit  Barn,  —  tys,  tys! 

Giv  din  Mo'r  et  Kys! 

Har  de  nu  reven  din  Dukkelil, 


222 

altid  de  Knaegte  er  faelt  paa  Spil! 

Kcm,  lad  os  gore  den  paen  igen, 

leg  saa  i  Solen,  min  lille  Yen! 

—  End  kan  jeg  kysse  til  Smil  din  Graad, 

endnu  du  soger  hos  Moder  Raad! 

Tys,  mit  Barn,  —  tys,  tys! 

Tys,  mit  Barn,  --  tys,  tys! 

Giv  din  Mo'r  et  Kys! 

Har  de  i  Skolen  brugt  onde  Ord, 

le't  ad  din  Kjole,  du  fik  i  Fjor! 

Aa,  jeg  vil  sidde  den  hele  Nat, 

Naalen  skal  flyve  for  dig,  min  Skat! 

-  End  kan  jeg  kysse  til  Smil  din  Graad, 
endnu  du  soger  hos  Moder  Raad! 

Tys,  mit  Barn,  —  tys,  tys! 

Tys,  mit  Barn,  —  tys,  tys! 
Giv  din  Mo'r  et  Kys! 
Har  de  nu  styrtet  dit  Drommeslot, 
bar  de  nu  haanlig  paa  Hjsertet  traadt, 
skaansellost  plyndret  din  unge  Vaar! 
Skal  du  nu  friste  din  Moders  Kaar! 
Gem  i  min  Favn  dig,  som  for,  kun  trygt, 
Maaske"  vi  endnu  faar  Borgen  bygt! 
Tys,  mit  Barn,  —  tys,  tys! 

-  Tys,  min  Sjsel,  —  tys,  tys! 
Giv  dit  Barn  et  Kys! 

Aa,  hvor  hun  hviler,  saa  skon,  saa'  bleg! 
Hun  var  til  Kampen  for  ung  og  veg! 


223 

Med  dig  mit  Soliys,  mit  Haab  bortfo'r! 
Jeg  stakkels  gamle,  ensomme  Mo'r! 
Ingen  kan  kysse  til  Sm'il  min  Graad, 
Herre,  min  Gud,  er  hos  dig;  der  Raad! 
1  ys,  min  Sjael,  —  tys,  tys! 


Nogle  Sporgsmaal. 

Hvad  siger  du  til  mig,   du  blanke  Sol, 

der  kaemper  med  Skyer  og  Taager?  - 

,,Jeg  vidner  om  ham,  som  fra  Kongestol 

mildt  over  al  Skabningen  vaager: 

jeg  S)rnger  paa  Livets  frimodige  Sang 

med  Tro  paa  dets  evige  Sejer, 

og  tro'r,  at  et  Hjaerte  med  Laengsler  og  Trang 

langt  mer  end  en  Guldkrone  vejer". 

Hvad  raaber  du  til  mig,  du  staerke  Blaest, 

i  Stormvejrs-Basunen  du  tuder?  - 

,,Jeg  renser  kun  Luften  for  Sot  og  Pest, 

til  Bunds  med  de  halvraadne  Skuder! 

Jeg  blaeser  paa  Taager,  paa  Skimmel  og  Stov 

og  rusker  de  gamle  Parykker 

og  drysser  det  visnede  Efteraarslov 

paa  Vrovl  og  paa  fjantede  Nykker!" 

Hvad  hvisker  I  til  mig,  I  Blomster  smaa, 
I  Fugle  paa  gyngende  Grene?  — 
,,Naar  Vinteren  kpmmer,  maa  vi  forgaa, 
snart  sidder  du  setv  her  alene! 


224 

Som  Blomster  og  Fugle  saa  farer  du  hen, 
og  Sorgen  dit  Hoved  vil  boje; 
men  Savnet  vil  blive  din  trofaste  Ven, 
og  Laengslen  vil  dugge  dit  Oje". 

Hvad  siger  du  til  mig,  du  dybe  Hav, 

som  aldrig  ret  kommer  til  Hvile, 

men  ruller  hen  over  en  maegtig  Grav, 

tungsindlg,  selv  naar  du  vil  smile?  — 

,,Jeg  kysser  paa  Havfruens  skinnende  Bryst, 

det  synkende  Solguld  jeg  favner, 

et  Billed  paa  alt  det,  som  Menneskelyst 

og  Menneskers  Lykketrang  savner!" 


En  Sang. 


I  store,  stille  Skove 

med  Sus  i  Aftensvale, 

igennem  eders  Stilhed 

jeg  horer  Aander  tale! 

O,  laer  mig,  naar  det  kvaelder, 

som  I  at  blive  stille, 

vis  paa,  naar  Morg'nen  rodmer, 

genlyder  Fuglens  Trille. 

Nyslagne  H0,  der  dufter, 
naar  Aftenduggen  falder, 
og  Landsby-Kirkeklokken 
ad  traette  bja?le  kalder! 


225 

O,  laer  mig  denne  Mildhed, 
selv  naar  jeg  ligger  slagen, 
at  der  maa  dufte  R£nheJ 
og  Skonhed  gennem  Klagen. 

Du  blanke  S0,  der  lyser 
i  Maaneskaeret  rolig, 
som  gemmer  du  i  Dybet 
Livsgaadens  dunkle  Bolig! 
O,  laer  mig  lyst  at  smile, 
hvor  saert  end  Livet  rinder, 
og  trygt  i  Troen  bie, 
til  sidste  Gaade  svinder. 

Du  lille  Baek,  der  10ber 
med  lige  munter  Rislen 
forbi  den  ranke  Stamme 
og  Lilien  og  Tidslen,  - 
o,  laer  mig  ubekymret 
imod  mit  Maal  at  ile, 
til  baade  Flojl  og  Pjalter 
!<un  liije  venli^t  smile. 

Du  lille  Barn,  dt  r  leper 
tryj;t  i  din  Mo  lers  Anne, 
ukendt  med  staerke  Livskrav, 
med  Rasnker,  Savn  og  Harm 
O,  laer  mig  tryg  at  vandre 
med  Herren  ved  min  Side, 
og  frejdig,  uden  Raedsel, 
selv  ind  i  Natten  skride. 


226 

Ja,  l?er  du  mig,  Gud  Fader, 
hvad  ene  du  kan  laere: 
igennem  Lys  og  Morke 
mit  Livshaab  hojt  at  baere, 
og  aldrig  P'anen  ssenke 
for  Fjenden,  bleg  og  bange, 
nej,  lad  der  risle  Livsmod 
igennem  mine  Sange! 

Ti  kan  en  Sang  ej  andet 
end  mildne  Hjaertesavnet 
og  baere  Blus  i  Taagen,   - 
den  bar  dog  noget  gavnet; 
ti  spildt  er  ej  den  Tone, 
som  Sol  paa  Vejen  tsender, 
og  til  det  barnerene 
vor  bedste  Tanke  vender. 

Lad  saa  Kritikken  vrage 
og  koldklog  sonderlemme 
og  slynge  Viddets  Pile 
og  raabe:  d0  og  glemme! 
Alligevel  er  Sangen, 
der  byder  Sol  og  Sommer, 
dog  den  som  Folket  hilser 
og  kaerlig  ihukommer. 


227 

Da  de  kom  hjem  fra  Cuba. 


De  komme!  de  komme  med  klingende  Spil, 
med  vajende  Faner  og  Sang! 
Men  Johnny  til  Moder  ej  skynde  sig  vil, 
ban  horer  ej  Hornenes  Klang, 

—  ban  hviler  ved  Kysten  af  Cuba. 

De  troste  mig  rned,  at  bans  Dod  var  saa  skon 
ban  faldt  som  en  tapper  Soldat; 
men  ban  var  min  kaere,  min  eneste  Son, 
jeg  fik  ikke  sagt  ham  god  Nat! 

-  Han  hviler  ved  Kysten  af  Cuba. 

Jeg  horer  dem  juble  of  raabe  Hurra 

og  synge  til  krigersk  Musik; 

saa  sang  og  min  Dreng,  da  han  rejste  herfra 

og  livsglad  til  Kamppladsen  gik! 

-  Han  hvifer  ved  Kysten  af  Cuba. 

Han  segned  dernede,  mens  Kuglerne  fog, 
og  Graesset  blev  rodt,  hvor  han  laa; 
bans  bristende  Blik  i  den  skytsette  Rog 
mod  Hjemmet,  mod  Moderen  saa'. 

—  Han  hviler  ved  Kysten  af  Cuba. 

Aa,  tilgiv  mig  fattige  Moder,  at  jeg 
maa  gra;de  paa  Indtogets  Dag! 
jeg  kan  ikke  juble,  —  min  Dreng  er  her  ej, 
han  folger  ej  mere  vort  Flag! 

—  Men  hviler  ved  Kysten  af  Cuba. 


228 

Hans  Fader  med  Sherman  var  med,  da  det  gjaldt, 
og  siden  med  General  Grant; 

som  han  gik  min  Dreng,  da  til  Kamp  der  blev  kaldt, 
og,  lig  ham,  en  Heltedod  fandt, 

—  og  hviler  ved  Kysten  af  Cuba. 

Mit  dyreste  Eje  jeg  gav  dig,  mit  Land, 

nu  sidder  jeg  gammel  og  graa! 

Nu  kommer  de  hjem  fra  den  fremmede  Strand, 

men  ingen  hos  mig  banker  paa! 

—  Han  hviler  ved  Kysten  af  Cuba! 

Paa  Indtogets  stolte  og  jublende  Dag 

jeg  sidder  saa  traet  og  forladt, 

men  beder  til  Gud  for  vprt  Land  og  vort  Flag 

og  for  ham,  min  kaereste  Skat, 

—  der  hviler  ved  Kysten  af  Cuba! 


Til  Sovnen. 

Baer  mig,  Sovn,  hvor  hen  du  vil 
i  dit  store  Land, 
bort  fra  Tvivlens  nogne,  graa, 
taageklsedte  Strand. 

For  mig  selv  mig  kun  befri 
og  fra  Dognets  Jag, 
og  fra  Massens  Vanvids-Dans 
omkring  Lykkens  Vrag. 


Baer  mig  ind,  hvor  Gl?edens  Borg 

ligger  solbelyst! 

lad  mig  atter  vandre  d6r 

paa  den  kendte  Kyst: 

Baer  mig  ud  endnu  en  Gang 
paa  bin  gyldne  Flod, 
hvor  jeg  fo'r  i  Morgensol, 
kaek  med  10ftet  Mod. 

Saet  mig  i  den  stille  Skov, 
hvor  ved  Nattens  Bryst 
hun  og  jeg  i  Stjaerneskaer 
smagte  Livets  Lyst! 

Loft  mig  op  paa  Fjaeldetind, 
op  i  Sol  og  Dag, 
hvor  jeg  lofted  6n  Gang  hojt 
Ungdomshaabets  Flag! 

Sovn,  forbarm  dig  over  mig! 
Gem  mig  i  dit  Sk0d! 
Bag  ved  dig,  jeg  ve"d  det  nok, 
staar  den  staerke  Dod. 

Ikke  ham,  —  nej,  ikke  ham! 
Han  er  kold  og  haard! 
Men,  o  Sovn,  jeg  dromme  vil 
i  din  Rosengaard. 


23° 

Dromme,  —  ja,  jeg  v£d  det  ]o, 
at  det  er  kun  Drom! 
Taagen  atter  fanger  mig 
paa  den  stride  Strom. 

Basr  mig,  Sovn,  hvor  hen  du  vil 
i  dit  store  Land! 
Bare  bort  fra  denne  gra^, 
tungsindsvangre  Strand! 


Ingen  Klage. 


Hvor  tor  jeg  klage,  fordi  Lykken  fly'r! 

Den  bar  dog  vaeret  i  mit  Eje, 

og  den  har  lyst  paa  mine  Veje,  - 

men  tit  blev  Glansen  for  min  Sjael  saa  dyr! 

Hvor  tor  jeg  klage,  at  mit  Livslob  faar 
saa  lidt  af  Sol,  men  Skygger  mange! 
Der  var  dog  Sol  i  mine  Sange, 
selv  om  i  Kvgeld  den  lavt  paa  Himlen  staar. 

Hvor  tor  jeg  klage,  fordi  Glaeden  do'r! 
den  har  dog  ved  mit  Hjaerte  hvilet 
og  lyst  og  trofast  til  mig  smilet, 
mig  var  den  ikke  falsk  og  hul  og  sk0r. 

Hvor  tor  jeg  klage,  at  jeg  bliver  glemt, 
at  Maengdens  Bifa'd  mig  ej  gaelder,  — 


det  er  saa  tit  kun  Narrebjaelder 

og  Blaendvasrk,  hvori  Skuffelsen  er  gemt! 

Jeg  vil  ej  klage,  men  vil  prove  paa, 

endnu  en  Smule  Sol  at  fange 

og  laegge  den  i  et  Par  Sange, 

hvis,  mens  det  aftner,  lidt  jeg  synge  maa. 

Det  bliver  ingen  maegtig  Sangens  Flod 
med  staerke  Glimt  fra  Syners  Rige, 
nej,  bare  Toner,  der  skal  sige 
vor  Herre  Tak,  fordi  ban  var  mig  god. 


Watt-en. 


Du  tankefulde,  melankolske  Xat, 
dit  dunkle,  stjaernesaiykte  Slor  du  breder 
og  kysser  mildt  hver  ensom  og  forladt 
og  den,  som  vaandefald  om  Hvile  leder. 

Den,  som  i  Dagens  staerke  Solglod  stod 
og  rtiaatte  Spottens,  Hadets  Baeger  tomme, 
du  baerer  sagte  ud  paa  Sovnens  Flod, 
til  Mode  med  hans  lykkeligste  Dromme. 

Din  Krans  af  Stjaerner  smykker  du  ham  med, 
ban  horer  Klang  af  Klokker  og  af  Sange, 
og  med  sin  Ungdoms  forste  Kaerlighed 
ban  gaar  i  Noddehavens  dunkle  Gange.  , 


232 

Du  er  barrnhjaertig,  Nat,  dit  Stjaernetelt 
du  hvaelver  over  ham  med  al  dets  Ynde, 
at  styrket  ban  i  Morgen  kan  som  Helt 
igen  med  L,ivsmod  Dagens  Kamp  begynde. 


Da  h  u  n  kom  hjem. 

(1884  ) 


Ved  Stillings0ens  gronne  Bred, 

der  staar  mit  Barndoms  Hjem, 

og  Hjsertet  svulmer  end  derved, 

naar  Mindet  stiger  frem! 

Hver  lille  Busk  og  Skovens  Hal, 

hvor  Jordbaerpletten  laa, 

hver  Bakkeskrsent,  hver  Blomsterdal 

i  Mindets  Sollys  siaa. 

Her  sad  jeg  ved  det  b!anke  Vand, 

jeg  og  min  Barndoms  Drom, 

til  Fantasiens  sk0nne  Land 

jeg  fo'r  paa  dyben  Strom 

og  gaested  mine  Drommes  Slot 

i  al  dets  Dejlighed, 

jeg  gjorde  Tankebaaden  flot 

og  ud  paa  Dybet  gled. 

Her  bygged  jeg  af  Le"r  og  Ste"n 
den  lange  Somrnerdag,  — 
.hvor  Himlen  dog  var  klar  og  re"n ! 


.        233 

Og  slige  Laerkeslag, 

som  over  Bakkerne  ved  Gram 

og  over  Stilling  So, 

jeg  aldrig  senere  fornam,   - 

de  Toner  aldrig  do! 

0  Minder  fra  min  Barndoms  Yaar, 

1  gaeste  mig  med  Fred! 

Se,  her  den  gamle  Kirke  staar. 

og  Gaarden  taet  derved, 

mit  Fodested!  —  Bag  Laagen  hist 

er  Faders  Hvilested, 

det  Hgger,  son  je^  sn'  det  sidst. 

I  stille  Sondagsfred. 

End  kvaekke  Froerne  som  for 

i  stille  Aftenstund, 

og  Sommer-Xattens  Taageslor 

indhyller  So  og  Lund, 

og  Maanen  skinner  rund  og  fuld 

bag  Skovens  hoje  Trae'r 

og  drysser  alt  sit  rige  Guld 

paa  Marken  fjsern.og  naer. 

I  mange  Aar  i  fremmed  Land 
min  Vej  og  Gerning  laa, 
ved  Stillehavets  fjserne  Strand 
og  bag  de  Bjaerge  blaa:  — 
og  nu  jeg  ind  ad  D0ren  gaar, 


hvor  gamle  Moder  bo'r: 

de"r  sidder  hun  med  hvide  Haar! 

,,Guds  Fred,  du  kaere  Mo'r!" 

Anm.  Stilling  So  og  Gram  Jigger  i  Nserheden  af  Skander- 
borg.  Stilling  var  min  Hustrus  Fedeby.  Hun  besegte  i  1884 
sammen  med  mig  sit  Barndomshjem  efter  i  mange  Aar  at  have 
boet  i  Amerika,  sidst  i  California. 


Foraars-Haab. 

(1899-) 


Jeg  sidder  og  stirrer  i  Taagerne  ud, 
mon  Solvejr  dog  aldrig  vil  komme? 
Og  kommer  ej  snart  der  et  smilende  Bud, 
at  Vinter  og  Istid  er  omme? 

O,  hvor  jeg  dog  laenges  mod  Solskin  og  Vaar, 
med  Blomster  i  Skovenes  Skygge, 
og  aldrig  saa  meget  som  netop  i  Aar,  — 
jeg  bar  jo  en  Have  at  hygge. 

En  Have  derude.  hvor  Stenene  staa 
og  taler  om  tusinde  Taarer, 
hvor  alle  de  sorgklaedte  Mennesker  gaa 
med  Graad  bag  de  smykkede  Baarer. 

Den  Dag,  jeg  ej  elsker  den  dejlige  Vaar, 
da  ligger  jeg  vist  under  Mulde; 
ti  det  er  dog  pinlige  Menneskekaar, 
at  leve  i  Tomhed  og  Kulde. 


235 

O,  gid  jeg  dog  aldtig  maa  olive  saa  svag, 
at  slovt  jeg  paa  Livskampen  stirrer! 
Og  gid  jeg  dog  ej  paa  Forvirringens  Dag 
maa  tro,  det  er  Gud,  som  forvirrer! 

Det  tungeste  er  dog,  naar  Mennesker  tro, 
det  dumt  er  at  tro  paa  vor  Herre! 
Da  dannes  den  Jordbund,  hvor  Raedslerne  gro, 
da  gaar  det  fra  ondt  til  det  vaerre! 

Hvor  kan  der  dog  ventes  en  lykkelig  Dag, 
hvor  tor  man  paa  Livslykke  taenke, 
naar  Troen  er  odet  og  Haabet  er  Vrag, 
og  Kaerlighed  smedet  i  Laenke! 

Den  gudlose  Vantro  med  visnede  Haab, 
den  rider  saa  kulsort  en  Ganger, 
den  avler  et  utaemmet  Jaettekulds  Raab, 
men  ingen  begejstrende  Sanger. 

Nej,  hvor  kan  den  fode  en  loftende  Sang, 
der  ildner  til  Stordaad  i  Slaget? 
Hvert  Ord  har  af  skrigende  Dodsfugle  Klang, 
der  lege  med  Menneskevraget. 

Og  hvor  kan  man  mene,  at  Vantroens  Flag, 
der  barer  det  haabloses  Mcerke, 
kan  vinde  et  eneste  straalende  Slag, 
og  gore  de  kaempende  staerke! 


Men  sikkert,  jeg  tro'r,  at  Fortabelsens  Gru 
bar  endnu  ej  bunden  de  fleste, 
og  sikkert  jeg  tro'r,  at  vor  Herre  endnu 
dog  Hjaerterum  bar  hos  de  bedste. 

Naar  derfor  jeg  stirrer  i  Taagerne  ud, 
jeg  ve"d,  at  det  Solvejr  vil  blive; 
jeg  ve"d,  at  den  evige,  kaerlige  Gud 
vil  holde  sin  Skabning  i  Live! 

At  ikke  det  ender  med  Livets  Forlis! 
I  Mulmet  ej  sluttes  vor  Sage, 
vor  Udsigt  er  ikke  den  evige  Is, 
men  Sommerens  solfyldte  Dage. 


Sangen. 

Der  slumrer  dybt  i  Folkets  Bryst  en  Sang; 
den  10fter  stundom  som  en  Fugl  sin  Vinge, 
da  er  det,  som  naar  stserke  Klokker  ringe, 
men  med  en  lonlig  Laengsels  blode  Klang. 

Og  den  er  Folkets  egen  Vuggesang 
med  Barnemindet  og  med  Ungdomshaabet, 
med  Elskovsjublen  og  med  Smaerteraabet, 
med  al  dets  Daadslyst  og  dets  Lykketrang. 

Men  vaagner  Sangen  he"lt,  den  bli'r  en  Magt, 
der  bserer  alt,  selv  Livets  mindste  Virke, 


237 

og  bygger  over  Vuggen  sig  en  Kirke, 
og  staar  ved  alt  det  barnerene  Yagt. 

Den  lyde  kan  som  Brus  fra  stormrort  Hav, 
hvis  Bolger  lofte  sig  som  hoje  Fjaelde; 
men  det  er  Tegn  paa  Livets  rige  Vaelde, 
der  sejrer  over  Morke,  Dod  og  Grav. 

Saa  laenge  Folket  kendes  ved  sin  Sang, 
det  bar  et  Liv  at  leve,  Daad  at  ove, 
kan  Bolger  bryde  o?  kan  Klipper  klove 
og  vaere  med  i  Slaegtens  Sejersgang. 

Det  er  min  Livsens  Lyst  at  prove  paa, 

at  laegge  Folkets  Sang  paa  Folkets  Tunge, 

at  aabne  Kildevaeldet  for  de  unge 

og  hjaslpe  dem,  dets  Rigdom  at  forstaa 


Luk  Doren  op! 

(Af  ..r^raerierosen" 


Luk  Doren  op!  —  jeg  kommer 
med  Solbkin  og  Skaersommer, 
med  tusind  Melodier, 
med  tusind  vingestaerke  Fantasier! 

Tys!  tys!  - 
Aa,  nej,  hvor  Himlen  dog  er  lys! 

Luk  D0ren  op!  —  jeg  traeder 
hen  til  dig,  naar  du  graeder, 


og  naar  du  sukker  bange, 

jeg  syngei  for  dig  mine  bedste  Sange! 

Tys!  tys!  - 
Aa  nej,  hvor  bar  du  sode  Kys! 

Luk  Doren  op!  —  jeg  folger 
dig  ud,  hvor  Livet  bolger 
med  staerke  Straalestromme, 
der  baerer  alle  vore  rige  Dromme! 

Tys'  tys!  - 
Aa  nej,  —  hvorfor  dog  dette  Gys! 


Jeg  Iseste  for  min  unge  Viv. 
(En  Erindring  fra  1871  ) 


Jeg  laeste  for  min  unge  Viv, 
hun  gennem  Taarer  smilte, 
en  Soldag  lys  mit  Jordliv  var, 
hun  ved  rnit  Hjaerte  hvilte. 

Jeg  laeste  om,  hvad  skont  og  stort 
der  her  paa  Jorden  oves, 
og  at  hver  Kraft  og  Daadstrang  forst, 
I  Kamp  og  Storm  maa  proves. 

Jeg  laeste  om,  at  Kaerlighed 
er  Livets  bedste  Glaede, 
men  og  at  de  som  elske  mest, 
helt  ofte  mest  maa  graede. 


239_ 

Jeg  l^este,  det  var  Livets  Lod, 
at  visne,  gaa  tilgrunde! 
,,Nej",  udhrod  hun  og  srnilte  lyst, 
,,det  tro'r  jeg  mgenlunde! 

,,Det  maa  du  heller  aldrig  tro, 
det  gor  forsagt  og  bange! 
Fortrostning  baere  skal  dit  Ord 
og  Haabet  dine  Sange!-' 

Nu  under  Muld  min  Ungdoms  Yiv 
med  blegen  Kind  mon  hvile, 
men  fra  den  Vej  vi  sammen  fo'r. 
de  tusind  Minder  smile. 

Hun  siger  end,  naar  Frygt  og  Savn 
vil  tage  mig  til  Fange: 
,,  Fortr0stning  baere  skal  dit  Ord 
og  Haabet  dine  Sange!" 


Hver  Gang,  naar  Vaaren  kommer. 

(1897.) 


Hver  Gang,  naar  Vaaren  kommer, 
jeg  mindes,  hun  laengtes  saa, 
hun  laengtes  mod  Sol  og  Sommer 
og  alle  de  Blcmster  smaa; 
Guds  rige,  dejlige  Verden 
hun  laengtes  igen  at  s£, 
at  stige  med  nyfodt  Skonhed 
af  Vinterens  Is  og  Sne. 


240 

Hver  Gang,  naar  Vaaren   kommer, 
det  sukker  dybt  under  Muld: 
ak,  nu  er  paa  Jord  det  Sommer 
med  Solens  det  rige  Guld! 
I  Graven  er  morkt  og  ode, 
og  den  er  saa  kold  og  trang, 
saa  stille  ligge  de  d0de 
og  hore  ej  Fuglenes  Sang. 

Og  dog,  naar  Vaaren  kommer, 
mig  tykkes,  hun  er  mig  naer 
i  hvert  et  spirende  Gr«sstraa, 
i  Skovenes  Blomsterhaer, 
i  hvert  et  legende  Solblink 
og  Aftenens  Stjaerneskaer 
hun  kysser  min  Kind  og  hvisker: 
du  er  mig  saa  kser,  saa  naer! 


Byg  dig  en  Solborg. 


Byg  dig  en  Solborg,  hvor  Livsstrommen  gaar, 

byg  den  med  Taarne  og  Tinder, 

IFyld  den  med  Sange,  med  Haab  og  med  Vaar, 

klaed  den  med  skinnende  Minder; 

udraab  fra  Taget,  at  her  er  en  Havn 

for  hver  en  Lystrang  og  Laengsel 

og  for  det  dybeste  Menneske-Savn, 

i0dt  under  Taarer  og  Traengsel! 


_24J_ 

Byg  dig  et  Tempel,  et  fredhelligt,  tyst, 
ikke  med  aengstende  Stilhed, 
men  hvor  del  hele  er  frydeligt  Jyst, 
fyldt  med  en  morgenglad  Mildhed; 
laeg  saa  paa  Altret  som  Offer  dig  selv, 
kald  ad  de  smaa  og  de  bange, 
op  over  Stjaernernes  tindrende  Hvaelv 
10ft  dem  med  malmfulde  Sange! 

Byg  dig  en  Skanse.  der  kan  holde  Stand, 

byg  den  paa  Faedrene-Troen, 

den,  der  fra  St0v  til  de  Levendes  Land 

var  i  Aarhuadreder  Broen; 

staa  paa  din  Vagt  de"i,  til  Solen  gaar  ned, 

saenk  ikke  Skjold  eller  Vaerge, 

{0r  du  kan  hilse  den  evige  Fred 

bag  ved  de  blaanende  Bjaerge! 

Byg  dig  et  Hjem,  hvor  du  finder  din  Trost, 
naar  det  derude  vil  briste; 
byg  dig  en  Piads  i  et  Menneskes  Bryst, 
som  med  dig  Lykken  vil  friste; 
Troner  vil  synke,  og  Rigdom  og  Magt 
visne  som  Kirkegaards-  Kranse, 
Hjemmet  skal  vorde  med  Engle  til  Vagt 
Solborg  og  Tempel  og  Skanse! 


1 6* 


Ef  teraarssko  ven . 


De  gule  Blade  falde  sagte,  tyst 

som  Taarer  ned  paa  Jordens  Moderbryst; 

en  hellig  Stilhed  hviler  over  alt, 

—  over  alt! 

De  brune  Reder  tomme  staa  igen, 

til  fjaerne  Lande  Sangeren  fo'r  hen, 

og  Skoven  taenker  paa  sin  Ungdoms  Drom, 

—  Ungdoms  Drom! 

Den  mindes  endnu  grant  sin  Bryllupsdragt 
og  Sommerdagens  Sol  og  Blomsterpragt 
og  Aftenvindens  kaelne  Elskovsleg, 

—  Elskovsleg. 

Barsk  raaber  Stormen:   al  Ting  farer  hen, 

forbi!  forbi!  du  ser  (let  ej  igen! 

Ti  rigest  Liv  dog  ender  med  en  Grav, 

—  med  en  Grav! 

Tungsindig  sukker  Skoven:  er  det  sandt? 
Skal  Glemsel  daekke  alt,  hvad  Livet  vandt? 
Er  viet  hvert  et  Haab  til  Undergang? 

—  Undergang! 

Nej,  kaere  Skov,  jeg  hvisker,  sov  kun  trygt 
de  lange  Vinternaetter  uden  Frygt! 
Foroven  holde  Himlens  Stjserner  Vagt, 

—  trofast  Vagt! 


243 

Saa  vil  du  vaagne  karsk  og  morgenglad 
ved  Solens  Kys  og  Vaarens  friske  Bad 
til  nyfodt  Blomsterduft  og  Fuglesang, 

—  Fuglesang! 

Ti  Livet  sejrer  al  Tid  over  Dod, 

og  Vaaren  springer  ud  af  Yintrens  Skod, 

og  Glaeden  fodes  gennem  Sorg  og  Savn! 

—  Sorg  og  Savn! 


Indbildning. 


Du  siger,  du  elsker  mig,  —  men  jeg  ve'd, 

dtt  er  ej  saa!  - 

Nej,  hor  mig  kun  rolig,  ot;  bliv  ej  vred: 
men  —  det,  som  du  taler  om  Kaerlighed, 

du  tro'r  ej  paa! 

Du  mener,  en  Bejler  maa  tale  net 

om  Kaerlighed, 

og  derfor  du  siger  det  nok  saa  let: 
men,  o,  hvis  du  elsked'  --  forstaa  mig  ret, 

det  i  dig  stred! 

Du  elsker  slet  ikke,  —  du  ve'd  ej.  hvad 

det  er  en  Gang! 
Nej,  i  hint  luende  Straalebad 
du  dukked'  dig  aldrig,  skaelvende  glad, 

til  alt  blev  Sang!  J 


344 

Men  £n  Gang  jeg  folte  den  staerke  Lyst, 

med  Fryd  og  Frygt, 

der  jog  som  en  Ildstr0m  gennem  mit  Bryst, 
og  vokste  til  Stormbrus,  -  skdnt  alt  var  tyst 

og  barnetrygt! 

Ja,  den  Gang  jeg  kendte  Kaerligheds  Magt, 

—  Aa  ja,  den  Gang!  — 

Da  tindrede  Livet  i  Sommerpragt! 
Og  endda  ban  aldrig  fik  Ordet  sagt, 
alt  i  mig  sang! 

Det  tamme,  dydige  Smaasvaermeri, 

du  byder  mig, 

for  Kserligheds-Ilden  er  kemisk  fri; 
vi  holder  os  pcent  til  den  slagne  Sti, 

g0r  du  og  jeg! 

Maaske"  kan  vi  leve  sammen,  vi  to, 

—  aa  ja,  maaske"!  — 

Og  gifte  os  psent  og  k0nt  saette  Bo, 
men  beder  du  mig  paa  din  Elskov  tro,   •— 
da  maa  jeg  16! 


Til  de  forsorne. 


Nu  drage  Filistrene  ud  paa  Tog 
til  Kampen  imod  Idealerne, 
de  f0re  et  glubende,  h0jmselt  Sprog 
og  minder  mig  om  Kannibalerne. 


245 

,,Tilvejrs!  tilvejrs!  vi  er  Fremskridtsmaend! 
Vi  blaeser  al  Verden  et  Stykke! 
Med  selveste  Satan  vi  gaa  i  Spsend, 
vi  tro  paa  os  selv  og  vor  Lykke!" 

At  blaese  og  brovte  er  jer  Profession, 

blses  vsek  kun!  hvis  det  jer  fornojer; 

men  kald  ikke  hver  Mand  en  Pjalt  og  Kujon, 

som  ikke  bar  Brug  for  de  Lojer! 

Vi  bar  vel  dog  Lov  til  at  kraeve  Beske'd 

og  sporge:  hvad  er  I  for  Fyre? 

Hvad  et  det,  I  vil?  Gaar  I  op  eller  ned? 

Og  hvor  hen  vil  Skuden  I  sty  re? 

I  bar  destilleret  en  ny  Sort  Tro, 
som  saerlig  skal  vaere  bebagelig, 
som  ikke  forstyrrer  den  sovnige  Ro 
og  er  for  de  kraesneste  smagelig; 
deri  bar  I  Satan  paa  Doren  sat 
og  skabt  en  moderne  Vorherre, 
en  rigtig  gemytlig  og  flink  Kammerat: 
kun  Doden,  —  den  driller,  desvaerre! 

Hvorfor  kan  med  den  I  c]  skafft  os  af? 
Den  er  dog  saa  raedsom  generende! 
Man  bli'r  i  den  faele,  plebejske  Grav 
saa  graesselia;  maltrakterede! 
Ja,  kan  I  befri  os  fra  denne  Tyran, 
—  jeg  kraever  jo  kun  dette  eneste, 
det  andet  staar  mig  ej  synderligt  an,  - 
jeg  melder  mig  sikkert  til  Tjeneste. 


246 
Ungdomssang. 


Der  er  saa  mange,  som  grant  forstaar, 

hvordan  vi  unge  skal  vaere, 

de  synes  ikke,  det  rigtig  gaar, 

naar  ikke  de  maa  os  laere; 

men  heist  \i  folge  dog  vor  egen  Vej, 

selv  om  den  Pe"r  og  Povl  behager  ej, 

fuldvisse  paa, 

Verden  vil  staa, 
om  og  en  Skumler  gaar  flojten. 

Maaske"  vi  synger  lidt  hojt  og  tit, 

er  ikke  ahid  saa  tamme; 

maaske"  vi  tager  det  lidt  tor  frit, 

men  der  er  nok  af  de  stramme; 

ja,  der  er  nok  af  dem,  der  siger  tvasrt, 

at  hele  Verden  ej  en  Dojt  er  vaerdt; 

Ungdommen  \6r, 

siger,  den  se"r 
saa  meget,  som  den  tor  elske. 

Ja,  vi  vil  mere  end  bare  Sjov, 

vi  vil  for  Livsglaeden  stride; 

er  end  vi  unge,  vi  vil  ha'  Lov 

at  staa  ved  Kaempernes  Side; 

kun  Klynkepotter  raaber  ,,ak  og  ve"; 

men  her  er  Sommersol  saa  vel  som  Sne; 

Fremtiden  gro'r 

sikkert  dog,  hvor 
en  vaagen  Ungdom  staar  vsebnet. 


347 

Et  er  at  love,  det  ve"d  vi  nok, 

et  andet  er  det  at  holde: 

dog  er  her  vaagnet  en  lille  Flok, 

som  ikke  la'r  sig  fortrolde; 

vi  staar  i  Dag  ej,  hvor  i  Gaar  vi  stod, 

nej,  vi  vil  fremad  gaa  med  frejdigt  Mod, 

fremad  med  Tro, 

og  saette  Bo 
i  Kaerligheds  og  Sandheds  Rige. 

Lad  os  da  virke,  mens  det  er  Dag, 
hvor  der  er  Brug  for  unge  Kraefter, 
og  kaempe  kaskt  under  Haabets  Flag, 
at  der  kan  sporges  godt  derefter; 
i  Storm  og  Stille,  medens  Tiden  gaar, 
vi  indfri  Loftet  fra  vor  Ungdoms  Vaar; 

Gud  give  Raad, 

Lykke  til  Daal, 
som  baade  glaeder  og  gavner! 


Fjerde  Juli. 

(1890.) 


Tone:    Ja,  vi  elsker  dette  Landet. 
Dannebrog  og  Stjaernebanner, 
enes  kan  I  godt 
her  i  Skovens  h0je,  lyse, 
gronne  Sommerslot! 


248 

Hvilket  Flag  der  vel  er  skonnest, 
ve"d  vi  naesten  ej, 
begge  har  til  aedel  Stordaad 
vinkende  vist  Vej. 

Fjerde  Julidapens  Minder 

synes  glemt  i  Knald 

og  i  Optog,  tomme  Taler. 

Narrevaerk  og  bkrald; 

vi,  der  kom  fra  B0gelunde, 

vil  paa  Faedres  Vis 

her,  som  ved  de  danske  Sunde, 

synge  Friheds  Pris. 

Her  er  st0rre  Ting  at  vinde 

end  den  gode  Farm, 

ej  blot  til  at  bruge  0ksen 

10ftes  skal  vor  Arm, 

og  til  mer  end  Guld  at  tjene 

Tanken  skaerpes  skal; 

det  var  gedle  Maend,  der  rejste 

Landets  Frihedshal. 

Kan  vi  m0de  med  de  bedste, 

tage  Kampen  op 

mod  hver  Uaand,  som  sig  breder, 

pege  paa  den  Top, 

hvor  os  Idealet  vinker 

altid  laenger  frem, 

vise,  at  i  Aandens  Rige 

har  og  vi  et  Hjem. 


249 

Ja,  kan  vi  vor  eget  haevde 

ret  i  god  Forstand, 

da  bar  vi  en  Plads  at  fylde 

I  det  store  Land, 

hvor  en  Washington  bar  kaempet 

og  en  Franklin  talt, 

hvor  en  Lincoln  Traeldom  knuste, 

hvor  en  Garfield  faldt. 

Vaer  velkommen,  fjerde  Juli, 

glade  Frihedsdag! 

Bort  med  kaade  Drengestrej<er, 

vilde  Drikkelag! 

Dannebrog  og  Stjaernebanner 

i  os  minde  om, 

hvor  vi  har  vor  Arne  plantet, 

og  hvorfra  vi  kom. 


Til  TJngdommen 
(Ved  Aabningen  af  Karleskolen  paa  ,,Danebod",  1891.) 


Tone:     Vift  stolt  paa  Kodans  Beige. 
Hvad  skal  vor  Ungdom  laere, 
som  fylde  kan  dens  Sind? 
Hvad  skal  dens  Loosen  vaere, 
som  taender  Blus  paa  Kind? 
Hvad  skal  i  Skjold  den  fore? 
Hvad  Veje  skal  den  gaa? 
Hvad  skal  dens  Hjaerte  r0re, 
dens  bedste  Tanker  faa? 


250 

At  kende  Livets  Kaerne 
fra  Avner  og  fra  Skal 
og  binde  til  en  Stjaerne 
sin  Vogn,  sit  Haab,  sit  Kald; 
at  gaa  med  hsevet  Pande 
i  Kamp  for  Liv  og  Fred, 
der  med  det  evigt  sande 
bar  Rod  i  Krerlighed: 

Imod  Filisterstrommen 
staa  stolt  med  vsebnet  Arm 
og  saette  Barndomsdr0mmen 
i  Livets  Straalekarm; 
at  bryde  kaekt  en  Lanse 
med  hver  en  listig  Trold 
og  kaempe  paa  sin  Skanse 
med  blankt,  uplettet  Skjold; 

Ad  stejle  Tinder  stige 
til  Stj«rners  lyse  Land 
med  Tro  paa  Livets  Rige, 
trods  hver  en  Taagestrand; 
og  aldrig  doven  synke 
i  Vanegangen  ned 
ej  heller  mod!0s  klynke, 
at  alt  er  Usselhed: 

En  Kongeborg  at  bygge, 
en  Aandens  Helligdom; 
foragte  Skin  og  Skygge 
og  Verdens  lose  Dom; 


251 

at  tro  paa  Kaerligheden 
som  Livets  storste  Magt, 
og  vaere  om  dens  Eden 
en  trofast  Riddervagt: 

At  baere  Blus  i  Taagen 
med  fast  og  sikker   Haand, 
og  kalde  Slaegten  vaagen 
til  Kamp  for  Liv  og  Aand: 
03  jublende  istemme 
Vaarlaerkens  Morgenkvad, 
saa  hver  Mand  det  kan  naemme, 
at  ung  betyder  glad:  - 

Det  skal  vor  Ungdom  laere, 
det  fylde  skal  dens  Bryst, 
det  skal  dens  Losen  vaere 
og  Hjsertets  bedste  Lyst! 
Paa  den  staa  levedygtig, 
begejstret,  kaek  og  staerk 
og  sjaelesund,  gudfrygtig, 
med  Trang  til  Manddomsvaerk! 

Vel  modt,  I  unge  Kraefter! 
Herolder  for  det  ny, 
som  vi  bar  laengtes  efter 
og  se  med  eder  gry; 
10ft  I  kun  eders  Vinger! 
Stig  kun  i  Sky  med  Sang! 
Vi  lytte,  mens  det  ringer 
til  Pinse  over  Vang. 


252 

Til  Pigeskolen  paa  ,,Danebod". 

(Ved  Skolens  Aabning  1891.) 


Tone:    Mens  Nordhavet  bruser  mod  fjasldbygt  Strand. 
Hil  sidde  I  Piger  ved  Skolebord 
med  Laengsler  og  legende  Dr0mme! 
Guds  Verden  er  rig  og  saa  lys  og  stor, 
og  stserkt  bruse  Tidernes  Str0mme; 
de  storste  Tanker,  som  Livet  bar, 
de  krseve  ogsaa  af  jer  et  Svar. 

I  skal  ikke  staa  i  en  stille  Krog 

og  se  paa,   hvor  Bolgerne  brydes, 

men  med  skal  I  vaere  paa  Aandens  Tog, 

ved  Livets  Mangfoldighed  frydes, 

og  kaste  Soeden  i  Hjaertemuld 

til  Rigdom,  st0rre  end  Solv  og  Guld. 

I  vsebnes  herinde  til  fast  at  staa 
paa  Troens  og  H0jsindets  Skanse, 
saa  kaekt  I  kan  mode  det  plumpe,  raa, 
og  Falskheds  bedaarende  Kranse, 
for  Livet  vorde  en  trofast  Vagt, 
med  alt  det  bedste  i  kaerhg  Pagt! 

I  fores  til  Kilden,  hvor  Livets  Vaeld 

udsprang  paa  de  evige  Hoje, 

der  ildner  og  kvaeger  og  hojner  vor  Sjael 

og  salver  vor  trangsynte  Oje; 

o,  drik  af  Kilden,  du  Pigelag. 

den  lange,  dejlige  Sommerdag! 


253 

Hil  sidde  I  Piger  i  Sommerglans! 

Fyld  Praerien  med  eders  Sange! 

Hver  Dag  er  en  Blomst  til  en  Mindekrans, 

der  fryder  i  Dagene  irange; 

og  hos  jer  leger  med  Rosenkind 

del  unge  Haab  som  en  Morgenvind! 


Til  de  ungo. 

(Ved  en  Ungdomsfest  i  Chicago  1895  ) 


Tone:     Vift  stolt  paa  Kodans  Beige 
Hvad  er  det,  ung  at  vaere? 
Det  er  at  vaere  £•/<?</ 
som  Skovens  Sangerskare 
bag  Vaarens  lyse  Blad; 
men  ingen  pjanket  Vildskab 
og  ingen  slibrig  Sjov; 
nej,  Glaeden,  svobt  i  Ynde, 
der  lyder  Skonheds  Lov. 

Hvad  er  det,  ung  at  vaere? 
det  er  at  vaere  stcerk 
og  vie  Liv  og  Kraefter 
til  aedel  Manddomsvaerk; 
men  ingen  Jaettestyrke, 
som  kun  er  kold  og  haard; 
nej,  den,  som  midt  i  Kampen 
kan  fole,   Hjaertet  slaar. 


254 

Hvad  er  det,  ung  at  vaere? 
Det  er  at  leve  rigt, 
saa  Kserligheden  adler 
den  mindste  Hverdagspligt; 
ja,  leve  rigt,  men  ikke 
med  Fjas  og  B^gerklang, 
men  i  at  lofte  Hjaerter, 
som  har  til  Sollys  Trang. 

Hvad  er  det,  ung  at. vaere? 
Det  er  at  haabe  start 
og  aldrig  Fanen  saenke, 
selv  ej  ved  Dodens  Port; 
et  Haab,  so.m  aldrig  blegner, 
som  kun  ad  Faren  Ie"r, 
som  gennem  Mulm  og  Taage 
sin  Vej  til  Maalet  se"r. 

Hvad  er  det,  ung  at  vaere? 
Det  er  at  gaa  paa  Tog, 
og  Kongedatren  vinde, 
som  f0rst  dit  Hjaerte  drog; 
dertil  det  halve  Rige, 
de  kaekke  Dr0mmes  Land, 
hvor  Ungdomskilden  springer 
paa  Livets  Palmestrand. 

Saa  grib  da  nu  dit  V  serge, 
10ft  hojt  dit  blanke  Skjold 
mod  alle  Dybets  Dvaerge, 
mod  hver  en  Morkets  Trold; 


255 

vaer  glad  og  staerk  og  frejdig, 
bliv  Ungdomstanken  tro! 
byg  under  Korsets  Maerke 
til  ^Erens  Hojsal  Bro! 


Ved  Aabningen 
af  det  danske  Alderdom^hjem  i  Chicago. 

Tone:     Vort  Fedeland  var  altid  rigt. 
Ej  mange  Ord  bar  bedre  Klang 
og  renere  os  fryder 
end  Ordet  Hjem,  —  der  bliver  Sang 
og  Sol,  hvor  end  det  lyder! 
Vort  f0rste  Hjem  hos  Fa'r  og  Mo'r 
har  Skaer  af  Barneminder, 
og  alt  det  bedste  i  os  bo'r 
i  L0n  derfra  udrinder. 

Det  var  en  stolt  og  praegtig  Dag, 

da  selv  et  Hjem  vi  rejste, 

da  vi  var  to,  som  paa  dets  Tag 

vort  Banner  frejdigt  hejste; 

og  Hjemmet  blev  det  Kildespring, 

som  fyldte  Lykketrangen; 

me"r  vserd  end  Kejserkronens  Ring 

var  Nyn  af  Vuggesangen. 

Men  uden  Hjem  den  gamle  tit 
maa  staa,  naar  Dagen  haelder, 
og  skont  ban  tro  har  straebt  og  stridt, 
gaa  ensom,  mens  det  kvaelder; 


256 

med  Haanden  traet  og  Modet  brudt, 
ban  bar  kun  Savn  tilbage 
og  foler  sig  forladt,  forskudt 
paa  sine  gamle  Dage. 

Derfor  bar  varrne  Hjaerter  bygt 

til  dem,  hvis  Roser  dode, 

€t  Hjem,  hvor  de  kan  sidde  trygt 

og  Livets  Vinter  mode, 

en  fredelig  og  stille  Havn 

for  Sol  gaar  undt-r  Lide, 

hvor  s0dt  de  glemme  Sorg  og  Savn, 

som  Born  ved  Aftentide. 

De  gamles  Hjem  —  ja,  det  skal  staa, 

af  Englevagt  omlejret; 

trods  m-0rke  Varsler,  Skyer  graa, 

fik  Krerlighed  dog  sejret; 

vi  aabne  det  med  'I  ak  til  hver, 

som  bar  vort  Arbejd  fremmet, 

og  med  den  Tro,  at  fle"r  og  fle"r 

vil  taenke  mildt  paa  Hjemmet! 


Dejlige  Jul! 

Skrevet  til  ,,Hmsides  Havet". 
(I  California  1884  ) 


Dejlige  Jul! 

Kom  som  en  Tone  fra  Englenes  Rige, 
10ft  os  paa  B01ge,  saa  hojt  vi  maa  stige 


257 

ind  i  de  lyse  og  venlige  Egne, 

hvor  kun  det  morke  og  slette  skal  segne, 

svinde  som  Sne  for  den  stigende  Sol. 

Dejlige  Jul! 

Kom  som  en  Sangfugl  fra  Paradishaven, 
saet  dig  ved  Vuggen  og  sset  dig  ved  Graven, 
syng  vore  bedste  og  reneste  Minder 
Frem  af  det  dunkle,  til  atter  vi  finder 
Vej  til  vor  Barndoms  livsalige  Hjem. 

Dejlige  Jul! 

Kom  som  en  Stjaerne  med  Lys  tra  det  hoje, 
kys  paa  det  tunge  og  graadfyldte  0je, 
spred  dine  Straaler  paa  Vejen,  vi  trsede, 
at  vi  maa  kende,  kun  det  foder  Glaede, 
som  er  i  Pagt  med  det  himmelske  Lys. 

Dejlige  Jul! 

Kom  som  et  Solsmil  til  sorgende  Hjserter, 
kom  som  en  Balsam  for  tyngende  Smaerter, 
hjaelp  os  at  finde  vor  Plads  i  det  lave 
og  i  den  himmelske  Paradis-Have, 
hellige,  signede,  deilige  Jul! 


Jul. 

(Til  ,, Under  Julegranens  Grene",  1897.) 


Det  var  ingen  daadlos  Dr0mmer, 

der  fodtes  Julenat, 

nej,  he"lt  ud  var  ban  en  Hovding, 

der  h0]t  havde  Livsmaalet  sat; 

der  var  ingen  famlende  Halvhed 

og  intet  vaklende  Skridt; 

ban  gjorde  kun  Faderens  Vilje, 

men  gjorde  den  glad  og  frit. 

Hans  Storhed  var  ikke  bans  Jaertegn 
og  ikke  bans  flammende  Blik, 
men  at,  for  en  falden  Verden, 
til  Golgatas  Kors  ban  gik, 
og  saa  bans  livsalige  Mildhed, 
der  fuldt  ud  kunde  forstaa 
hvert  Menneskes  dybeste  Laengsel, 
hvert  Sporgsmaal,  det  gemte  paa. 

Se,  d6rfor  vil  Navnet/r-sv/.s- 
beholde  sin  dragende  Magt, 
og  de*rfor  bar  Tornekronen 
en  g!0dende  Rosenpragt; 
og  de"rfor  vil  Mennesker  juble 
ved  Juleklokkernes  Klang, 
og  intet  er  mere  skyldfrit 
end  B0rnenes  Julesang. 

Du  smiler,  du  blege  Tvivler, 
og  mumler:   bah!  /Eventyr! 


259 

Hvad  er  et  Menneske  andet 
og  mer  end  et  dannet  Dyr! 
Men  sig  mig,  kan  du  det  naegte: 
du  bliver  saa  blod  i  Sind, 
Naar  Julen  med  sine  Minder 
bortvifter  dit  Hjaernespind? 

Saa  mod  da,  Klokker  og  Sange, 
en  Verdens  Trang  til  sin  Gud, 
til  Lys  over  sorte  Grave, 
med  Englenes  Julebud! 
De  stille,  straalende  Stjaerner 
kun  Oge  vort  sugende  Savn, 
o,  tag  det,   Klokker  og  Sange, 
og  laeg  det  i  Frelseren  Favn! 


Naar  Juletrseet  pyntes. 

(Af  ,,Taarer  og  Smil".) 


Tone:     Altid  frejdig,  naar  du  gaar. 
Pynte,  pynte  Juletrse! 
Lysene  vi  taende! 
Som  de  klare  Stjaerner  smaa 
skal  de  dejligt  braende. 

Pynte,  pynte  Juletrae! 
Straal  nu  Julegave! 
Himlens  Engle  baere  ned 
Paradisets  Have. 


.  260 

Pynte,  pynte  Juletrse! 
Jesusbarnet  kommer! 
Frugter  bar  vi,  Blomster  smaa, 
ligesom  i  Sommer. 

Pynte,  pynte  Juletras! 
Se~,  de  s0de  Dukker! 
De"r  er  hele  Noahs  Ark, 
Engleborn  af  Sukker. 

Pynte,  pynte  Juletrae! 
Sig  mig,  Engle  kaere: 
mon  der  kan  i  Paradis 
konnere  vel  vaere? 


Bornenes  Sang  omkring  Juletraeet. 

Tone:     Det  kimer  nu  til  Julefest. 
Fra  Juletrasets  fagre  Land, 
fra  Paradisets  Palrr^estrand 
med  Sang  og  Klang  vi  komme  hid, 
det  er  den  glade  Juletid! 


Lad  Sneen  fyge,  som  den  vil, 
og  Stormen  gi'  Musik  dertil, 
vi  smile  kun  ad  Sne  og  Blast, 
det  er  den  kaere  Julefest! 


26l 

Vi  bar  det  varmt  og  lyst  og  godt, 
og  dejligt  er  vort  Drornmeslot, 
og  selv  den  barske  Vintervind 
maa  plante  Roser  paa  vor  Kind. 

Nu  vil  vi  takke  ham,  som  laa 
i  Betlehem,  paa  Krybbestraa, 
som  bleven  er  en  Konge  stor 
i  Himmerig  og  her  paa  Jord. 

Han  er  vor  allerbedste  Ven 
og  kommer  hver  en  Jul  igen 
og  siger:   Barn,  luk  op  for  mig, 
saa  faa'r  du  heie  Himmerig! 

Og  naar  vi  store  bli'r  en  Gang, 
vi  synge  vil  en  bedre  Sang, 
da  traeder  frem  fra  stille  Skjul 
hvert  Minde  fra  vor  Barndoms  Jul. 

Da  skal  vort  Barndoms  Juletrae, 
naar  Tiden  straenges,  yde  Lae! 
Og  medens  Lys  paa  Lys  bli'r  slukt, 
skal  Julestjaernen  straale  smukt. 


Morten  Luther. 


Op  fra  det  dybe  drog  han  de  aedleste  Malme, 
Evigheds  Guldklang  toned  igennem  hans  Salme, 
Korsherrens  Banner  bar  han  i  Fryd  og  i  Smaerte, 
Kaempen  og  Barnet  m0dtes  med  Smil  i  hans  Hjaerte. 


Salvet  til  Storvaerk  greb  ban  det  hellige  Vaerge. 
Ordet  som  Lynglimt  slog  mellem  J  setter  og  Dvasrge, 
rullende  Torden  10d  over  Bjaerge  og  Dale, 
naar  ban  med  Vaelde  forte  Apostlernes  Tale. 

Bogen  oplod  ban,  og  fra  de  hellige  Blade 
lofted  sig  Solen,  hvori  sig  Aanderne  bade! 
Atter  i  Lyset  stod  omkring  Badet  og  Bordet 
jublende  Skarer,  glade  ved  Troen  og  Ordet. 

Rank  som  en  Kaempe  stod  ban  imellem  de  h0je, 
ikke  fra  Ordet  lod  ban  et  Haarsbred  sig  boje, 
men  for  sin  Frelser  bojed  ban  tit  sig  og  gserne; 
nu  i  Guds  Rige  skinner  ban  selv  som  en  Stjasrne. 

Aldrig  bans  Stordaad  skal  gange  Kristne  af  Minde; 
Lyset,  ban  taendte,  skal  gennem  Tiderne  vinde 
Klarhed  og  Indgang,   og  medens  Klokkerne  ringe, 
skal  Molten  Luthers  Salmer  fra  Hjaerterne  klinge. 


Gravsmykningsdagen. 

(,, Decoration  Day".) 

(3ote  Maj.) 


Tone:     De  senderjyske  Piger. 
Ud  drog  de  i  Kampen,  at  lose  de  bundne, 
sorte  Slavers  Taarer  greb  hvert  aedelt  Sind, 
alt  i  lange  Tider  saa  mange  var  rundne, 
Traellelivets  Masrker,  ak!  var  pisket  dem  ind. 


263 

I  Syden  under  Solens  den  glodende  Brand 
Slangen  i  Graesset  sig  dulgte, 

da  hortes  Lincoln  kalde  til  Vaaben  hver  en  Mand, 
tusind  brave  Hjaerter  Kaldet  fulgte. 

Saa  blodig  en  Holmgang  ej  f0r  eller  siden 
spurgtes  der  i  Verden,  det  kostede  Blod; 
ingen  var  for  stor,  og  slet  ingen  for  liden, 
Tidens  dybe  Alvor  de  alle  godt  forstod. 
Og  Skare  efter  Skare  i  Kampen  gik  ud, 
mange  kom  aldrig  tilbage 
til  Fader  og  til  Moder,  til  Hustru  og  Brud,  - 
Faeldet  blev  dog  Slaveriets  Drage. 

Nu  ligge  de  stille  i  Gravene  mange, 
Saarene  er  laegte,  og  Landet  bar  Fred; 
Vaarens  forste  Blomster  og  vore  bedste  Sange 
ofre  vi  de  brave,  som  for  Friheden  stred. 
Vi  Irere  vore  Smaab0rn  at  kserr.pe  som  dem, 
vaerge  vort  Land  mod  Tyranner, 
saa  altid  det  maa  blomstre  som  frie  Maends  Hjem, 
de"rfor  har  vi  Stjaerner  i  vort  Banner! 


Elisabet  til  Bedstemo'r  i  Danmark. 

(1878.) 


Lille,  sode  Bedstemo'r! 

Nu  jeg  kommer,  for  du  tro'r, 

onsker  dig  saa  mange,  manger 


264 

tusind  Millioner  Gange, 

at  du  rigtig  glad  maa  blive,  — 

det  er  alt,  hvad  jeg  kan  give! 

Kaere,  s0de  Bedstemo'r! 
Naar  jeg  nu  snart  bliven  stor, 
vil  jeg  hjem  ti^  Danmark  rejse, 
Dannebrog  du  da  maa  hejse! 
Ja,  en  sk0nne  Dag  jeg  kommer, 
spiser  alle  dine  Blommer! 

Lille,  s0de  Bedstemo'r! 
Jeg  ve"d  godt,  hvordan  du  bo'r, 
nemt  jeg  kan  til  Danmark  finde, 
en,  to,  tre!  —  er  jeg  derinde! 
Hvad  monstro  du  saa  vil  sige 
til  en  saadan  Yankee-Pige? 

Lille,  s0de  Bedstemo'r! 

Jeg  er  lille,  du  er  stor; 

Fader  siger,  at  jeg  bliver 

st0rre  for  hvef  Gang,  jeg  skriver; 

Hilsen  nu  fra  Fader,  Moder, 

S0ster  og  den  lille  Broder. 


Efterskrift:     Jeg  maa  vel  faa 
R0dgr0d,  men  med  F10de  paa? 
Vil  du  lave  /Eblekage? 


265 

Du  kan  tro,  at  den  skal  smage! 

Kys  til  Storken,  —  Mo'r  bar  sagt  mig, 

del  er  ham,   som  hid  har  bragt  mig, 

Men  det  tro'r  jeg  ikke  paa, 
ban  kan  ej  herover  naa!  — 
Send  mig  et  Par  Nattergale 
og  en  Nisse,  som  kan  tale! 
Se'r  du  Holger  Danske,  sig  ham, 
lille  Bro'r  skal  blive  lig  ham! 


Mode  i  danske  Bygder. 
(Ved  Folkefesten  ved  Lake  Benton,  Minn  ,  i  1885.) 


Tone:     Heje  Nord,  Frihe^s  Hjem. 
Ud  paa  Tog,  frem  til  Daad! 
Frem  til  mandig,  modig  Handling 
og  til  Dr0mmenes  Forvandling, 
fedte  under  Smil  og  Graad! 
Her  skal  Mindets  Kilde  springe 
under  Troens  staerke  Fjaeld, 
og  sin  Vinge 
Haabet  dypper  i  dens  Vseld. 

Faedres  Maal,  Faedres  Arv 
samle  skal  de  spredte  Kraefter, 
alt,  hvad  lonligt  higer  efter 
Hjaertets  Glaede,  Aandens  Tarv; 


266 

ej  for  Guld  og  Solv  at  finde 
kalde  vi  til  Handling  frem, 
men  at  vinde 
for  vort  Folk  et  Fselles-Hjem. 

Foden  frem  —  frem  i  Tro, 

at  ej  Korn  og  Kaal  alene, 

men  og  hvad  der  Aand  kan  tjene 

i  den  rige  Jord  kan  gro; 

at  herude  i  det  fjaerne, 

langt  fra  B0gens  Faedreland, 

Danmark  Stjaerne 

gennem  Slsegter  lyse  kan. 

Byg  da  Hus,   danske  Mand! 
Venligt  Kirkeklokken  ringe, 
og  i  Skolen  Ordet  klinge, 
som  i  fjaerne  Fadreland! 
Saa  fra  Prneien  paa  Vinger 
Sangen  frejdigt  stiger  frem 
og  sig  svinger 
fra  de  tusind  danske  Hjem! 

Hvad  vi  kan?  —  Hvad  vi  maa! 
Hvor  der  er  en  Vilje  oppe, 
gaar  selv  over  Bjaergetoppe, 
Vejen,  som  kan  Maalet  naa. 
Vi  paa  Hjaerterne  vil  banke 
med  vort  Ord  og  med  vor  Sang: 
d£l  vor  Tanke, 
her  at  faa  en  Danevang. 


267 

Modes  nu  —  nu  i  Dag, 

ikke  til  et  blodigt  Staevne, 

men  til  efter  Syn  og  ^-Evne 

op  at  elske  Folkets  Sag, 

til  at  faestnes  paa  den  gamle, 

kendte  Grundvold,  staerk  og  sand, 

til  at  samle 

Folkestrommen  fra  vort  Land. 


Nodraab  fra  Finland. 

(I  Hungersaaret  1891.      Skrevet  til  en  Fest  til  Indtaegt 
for  de  nedlidende  Finner,  afholdt  i  Clinton,  la.) 


Tone:    Ja,  vi  elsker  dette  Landet. 

Svobt  i  dybt  og  stille  Tungsind  ligger  Finlands  Kyst, 
de"r,  hvor  Sol  og   Sommer  sjselden  gor   det   varmt   og 

lyst, 

hvor  i  kold  og  rolig  Hojhed  Nordlysflammen  staar, 
og  med  Dddskys  gennem  Landet  Ishavtaagen  gaar. 

De"r  et  Folk  har  lidt  og  ksempet  med  de  tusind  Savn. 
jublet  under  Smil  og  Taarer  i  sin  Moders  Favn; 
stolte  Sonners  Storbedrifter  staar  med  Stjaerneglans, 
af  dem  binde  Finlands  Dotre  mangen  Blomsterkrans. 

I  sin  Armod  er  det  elsket,  dette  Land,  som  faa, 
om  dels  stille,  store  Skove,  tusind  Soer  blaa, 
gaar  i  stjaernelyse  Naetter  finske  Pigers  Sang,  - 
men  af  Taarer  gennembaevet  er  hver  Toneklang! 


268 

Ishavtaagen  knuged  Landet  i  sin  kolde  Favn, 
Kornet  d0de,  —  paa  hver  Hytte  banked  Suit  og  Savn! 
Blegt  og  magert  Barnet  klynker  paa  sin  Moders  Sk0d, 
medens   Vinterstormen  suser:     ,,Moder,    —  giv  mig 

Br0d!" 

Ddrfor  vakler  lig  en  Olding  selv  nu  staerke  Maend, 
de"rfor  fo'r  i  Vinternatten  Pigens  Roser  hen, 
de"rfor  danser  Barnet  ikke  mer  ved  Moders  Arm, 
men  med  Graad  for  Brod,  det  slumrer  ind  ved  hendes 

Barm. 

Vil  hint  N0draab  fra  den  fjaerne,    ishavbundne  Strand 
gribe,  r0re  Hjserter  her  i  Vestens  rige  Land? 
H0r,  det  hvisker  blidt  og  bonligt  som  en  Barner0st: 
giv  os  blot  en  lille  Kaerne  af  den  gyldne  Host! 

Send  et  Solsmil  til  de  lange  Naetters  kolde  Kyst, 
der  kan  kysse  Barnets  Oje,  varme  Moders  Bryst, 
indtil  Takken  gennem  Taarer  toner  mild  og  b!0d: 
fra  det  fjaerne  Vesten  falder  Br0d  i  Finlands  Sk0d! 


Hans  Christian  Andersen. 

(Ved  Afsleringen  af  Digterens  Statue  i  Lincoln  Park  i  Chicago, 
den  26de  September  1896.) 


Tone:     Der  er  et  Land,  dets  Sted  er  hejt  mod  Norden. 
Ej  kun  ved  Himalajas  Palmeskove 
og  Gangesfloden  ^Eventyret  gro'r, 
men  hojt  i  Nord  ved  0stersoens  Vove 
og  Kaempehojens  Bavtaste'n  det  bo'r; 


269 

en  fattig  Dreng  fra  Odense  blev  kaaret 
til  Sangens  Drot  og  Barnelaengslens  Tolk, 
og  sj*ldent  blev  et  Navn  saa  vide  baaret 
som  Danmarks  Andersen  fra  Folk  til  Folk. 

Her,  fjaernt  i  Vest,  det  bar,   som  intet  andet, 
iblandt  de  bedste  kaer  og  hjemlig  Klang, 
og  hvor  Kamelen  gaar  i  Orkensandet, 
der  nynner  Beduinen  paa  bans  Sang; 
ban  er  den  hele  Verdens  Barnesanger, 
bans  yEventyr  er  kendt  paa  hindustansk. 
og  dog  kun  faa,  som  ban,  vort  Hjaerte  fanger, 
ban  er  som  B0geskoven  frisk  og  dansk. 

Det  Folk,  som  under  Stjaerneflaget  bygger, 
er  selv  et  /Eventyr,  vidunderligt; 
hvor  Frihedstrseet  over  Landet  skygger, 
skal  fodes  Verdens  st^rste  Skonhedsdigt! 
Og  derfor  haedrer  det  vor  store  Digter 
og  ve"d    at  Livet  er  ej  rastlost  Jag, 
at  Frihed  er  en  Adel,  som  forpligter, 
at  Mindet  Moder  er  til  Haabets  Dag. 

I  Kaempestaden,  der  for  vore  Ojne 
af  Jorden  som  et  ^Eventyr  sk0d  frem, 
bans  Billed  skal  vort  Liv,  vor  Tanke  hojne, 
et  Baand  imellem  vore  tvende  Hjem; 
det  siger  til  os:  g0r  din  Moder  .Ere! 
Sset  Maalet  hojt,    men  bliv  dig  selv  dog  trol 
Hvert  Bolgeslag  dig  kun  lad  fremad  baere, 
imellem  Dr0m  og  Daad  byg  Livets  Brol 


270 

Paaskesang. 

(Skrevet  til  en  Paaskefest  i  St.  Ansgars  Kirken 
i  New  York,  1900.) 


Tone:     Glade  Jul, 
Paaskebud!  salige  Bud! 
Loft  din  Vinge,  spred  den  ud! 
Syng  Befrielsens  maegtige  Sang, 
syng  med  voksende,  jublende  Klang: 
Jesus  af  Graven  opstod! 

Hojt  om  Vaar  Liljen  spaar, 
som  ved  Graven  dugget  staar; 
Golgata  rodmer  med  Rosenflor, 
Evigheds-Haabet  paa  Jorden  bo'r, 
op  det  med  Livskongen  stod. 

Sejrens  Dag,  straalende  Dag! 
D0d  og  Grav  led  Nederlag! 
Lyset  nu  trsenger  i  Graven  ind, 
kysser  paa  D0dningens  kolde  Kind, 
—  M0rket  kun  sukker  derved. 

Paaskesol,  tindrende  Sol, 

lys  og  leg  fra  Pol  til  Pol! 

Kald  ad  de  store  og  kald  ad  de  smaa, 

kald  ad  de  mange,  som  ensom  gaa, 

knuget  af  Laengsler  og  Savn! 

Livets  Ord  nu  paa  Jord 
med  vor  Frelser  hos  os  bo'r; 


Slaegter  vil  ko.mme,  og  Slaegter  fly, 
Tiderne  skifte  som  Sol  og  Sky, 
evig  Guds-Ordet  bestaar! 

Engleklang,  frydefuld  Klang 
Toner  i  vor  Paaskesang; 
der  er  Engle,  hvor  Vuggen  gaar, 
og  ved  Graven,  hvor  Korset  staar; 
staerk  er  den  himmelske  Vagt! 

Sandheds  Magt,  Kaerligheds  Magt, 
evigt  Liv  i  dig  er  lagt, 
nagles  til  Korset  du  end  i  Dag, 
staar  du  i  Morgen  med  Sejeisflag, 
dobt  med  Martyrernes  Blod. 

Jesus  Krist  her  og  hist 

lever  i  sit  Folk  for  vist, 

gaar  i  hans  lysende  Spor  vi  kun  frem, 

modes  vi  med  ham  i  Faderens  Hjem, 

hvor  ej  er  Synd  eller  Dod. 


Ved  en  Hb'stfest  i  Fredsville,  Iowa. 


Tone:     Den  Gang  jeg  drog  af  Sted. 
Velkommen  til  vor  Fest! 
Velkommen  til  vor  Fest! 
Velkommen  hver  en  Gaest! 
Ja,  velkommen  hver  en  Gaest! 


272 

Vi  prise  virksom  Flid, 

men  ikke  Trselleslid, 

og  til  den  skyldfri  Glaede  h'ar  den  travle  Landmand  Tid; 
men  den,  som  tro'r,  at  leve  en  Bonde  ej  forstaar, 
og  se"r  sig  om  herude,  en  anden  Mening  faa'r! 

Velkommen  til  vor  Fest! 

Velkommen,  hver  en  Gaest! 

Hurra!     Hurra!     Hurra! 

Den  Gang  vi  drog  af  Sted, 

den  Gang  vi  drog  af  Sted 

og  kom  til  Vesterled, 

ja,  kom  hid  til  Vesterled, 

da  gik  det  f0rst  lidt  smaat 

og  langt  fra  altid  godt 

og  ikke  sjseldent  kom  der  vel  i  Ojnene  lidt  vaadt; 
men  saa  vi  tog  os  sammen  og  satte  Plov  i  Jord, 
og  aldrig  bar  vi  savnet  til  Brod  og  Sul  paa  Bord; 

derfor  som  vi  kan  bedst, 

i  Dag  vi  holde  Fest! 

Hurra!     Hurra!     Hurra! 

Og  nu  med  Sang  og  Lyst, 

og  nu  med  Sang  og  Lyst 

vi  glaedes  ved  vor  H0st,    ' 

ja,  vi  glasdes  ved  vor  H0st! 

Med  Leg  og  Dans  og  Spil 

vi  byde  ind  dertil 

de  gamle  og  de  unge,  som  nu  med  os  glaedes  vil; 
men  bede  alle  huske,  hvad  vi  vil  s6  at  naa': 
at  ogsaa  selve  Livet  sin  glade  Host  kan  faa; 


273 

og  nu  med  Sang  og  Lyst 
vi  glaedes  ved  vor  Host! 
Hurra!     Hurra!     Hurra! 

Dybt  i  vor  Ungdonis  Bryst, 

dybt  i  vor  Ungdoms  Bryst 

til  Lys  og  Sandhed  Lyst, 

ja,  til  Lys  og  Sandhed  Lyst 

vi  plante  vil  en  Trang 

og  elske  op  en  Sang, 

der  over  Vestens  Praerie  baer  Modersmaalets  Klang; 
ti  mere  vil  vi  hoste  end  bare  Korn  i  Stak, 
og  ikke  vil  vi  nojes  med  Pjank  og  Snik-og-Snak; 

Nej,  gladelig  vi  saa', 

at  og  vi  hoste  maa! 

Hurra!      Hurra!     Hurra! 

Vi  leve  i  et  Land, 

vi  leve  i  et  Land, 

hvcr  al  Ting  vokse  kan, 

ja,  hvor  al  Ting  vokse  kan: 

her  trives  stort  og  smaat 

og  baade  ondt  og  godt, 

tit  bliver  Slethed  seret  o%  det  go  le  modt  med  Spot; 
men  lad  med  Ord   og    Handling  os    plante   sandt  og 

smukt, 
da  skal  og  H0sten  give  en  aedel  Sjaelefrugt; 

og  derfor  lad  os  saa', 

at  Hosten  vi  kan  naa! 

Hurra!     Hurra!     Hurra! 

18* 


274 

Snart  glider  Somren  bort, 

snart  glider  Somren  bort, 

og  Dagen  bliver  kort, 

ja,  Livsdagen  bliver  kort, 

da  gpelder  det,    min  Yen, 

at  lidt  du  bar  igen, 
at  Livets    Vaar   og   Sommer  ej  foruden  Frugt  svandt 

hen; 

at  naar  den  morke  Vinter  dig  knuger,  haard  og  barsk, 
du  eje  kan  en  Glaede,  som  gor  dig  staerk  og  karsk; 

s^,  derfor  skal  du  saa', 

at  hoste  godt  du  maa! 

Hurra!     Hurra!      Hurra! 


Danmark. 

(Sang  ved  Foreningen  ,,Dania"s  25  Aars  Jubilseum 
i  Racine,  Wis.,  den  igde  Maj  1892.) 


Tone:     Der  er  et  Land,  dels  Sted  er  hejt  mod  Norden. 
Du  bar  vel  s^t  langt  st0rre  Verdensriger, 
med  Magt  og  Rigdom,  Kejserkroners  Glans, 
end  det,  som  blodt  af  Havets  Skod  opstiger, 
det  lille  Danmark,  med  Skovmaerke-Krans; 
men  hvor  bar  du  hort  slige  Lserketoner 
som  over  Heden,  over  ruggron  Vang? 
Og  hvor  bar  du  se't  slige  Bogekroner, 
og  h0rt  saa  s0d  en  Nattergalesang? 

Og  sp0rger  du  om  Kraft  og  Kunst  og  Snille, 
om  Kaempedaad  og  Tankens  klare  Bavn, 


275 

en'udvalgt  Hser  det  kan  i  Marken  stille, 
der  10ftet  har  til  Himlen  Danmarks  Navn; 
skal  0rstedt  Thorvaldsen,  og  Block  og  Gadc, 
skal  Grundtvig,  Andersen  vel  gaa  i  Skjul? 
Og  dufter  ikke  Heltens   Lavrbaerblade 
.  fra  Tordenskjold,  Niels  Ebbestn  og///r// 

Hvorfor  vi  elske  dette  Land?   I  sige,  - 

ja,  hvorfor  elsker  Barnet  vel  sin  Mo'r? 

Og  hvorfor  elsker  Bejleren  sin  Pige, 

og  Manden  den,  der  trofast  med  ham  fo'r? 

Vi  elske  det,  fordi  vi  kan  ej  andet, 

det  er  vor  Mo'r,  der  bar  os  paa  sin  Arm! 

Med  hellig  Skrift  staar  hendes  Navn,  guldrandet, 

i  Mandens  Bryst,  i  Kvindens  omme  Barm. 

Og  vi  vil  elske  ind  dets  Sang  og  Tale 
i  vore  B0rn,  som  aldrig  Danmark  saa', 
for  Ojet  vil  vi  dem  dets  Saga  male, 
saa  hojt  derved  de  unge  Hjserter  slaa; 
da  vokser  op  en  aedel  Slaegt,  hvis  Minder 
vil  f0de  Haab  og  Daad  med  Stjaerneglans, 
en  Slaegt,  der  kaerligt  og  aerbodigt  binder 
om  gamle  Danmarks  Navn  en  Haederskrans. 


276 

Grundlo  vssange . 

(Ved  Halvhundredaars-Festen  5te  Juni  1899.) 
I.    /  Chicago. 

Tone:    Vort  Fedeland  var  altid  rigt. 
Det  er  en  egen  Hojtidsdag, 
naar  fjaernt  fra  Danmarks  Vange, 
vi  folde  ud  vort  gamle  Flag 
til  Klang  af  kendte  Sange, 
da  flyver  Tanken  langt  af  Led 
til  bogeklaedte  Strande; 
du  bar  vor  forste  Kferlighed, 
du  fagreste  blandt  Lande! 

Vi  mindes  dern,  der  staar  paa  Vagt, 

hvor  Omens  Farver  hsenge, 

som  tro,  at  Ret  e"n  Gang  faar  Magt, 

om  og  det  varer  laenge! 

Som  kasmpe  tyst  for  Hjaertets  Ret 

mod  Spot  og  Tvang  og  Raenker, 

saa  kgekt  og-st0t,  som  var  ej  det, 

der  hedder  Fjendens  Laenker. 

Hil  sidde  du,  vor  gamle  Mo'r, 
i  Frihedstraeets  Skygge! 
Langt  over  Havet  hid  vi  fo'r, 
men  dine  Minder  bygge 
og  lyse  for  os  her  i  Vest, 
er  Prosalivets  Smykke; 
og  paa  din  Friheds  Jubelfest 
vi  onske  dig  til  Lykke! 


277 

Men  Adelskab  forpligter  jo, 

og  Frihed  gor  det  samme; 

ved  Land  og  Folk  og  Sprog  og  Tro 

vi  maa  os  aldrig  skatnme! 

Og  Frihed  er  ej  for  de  faa, 

som  tro  sig  Samfundspiller, 

men  for  de  mange  og  de  smaa, 

som  tro  til  Arbejd  stiller. 

Ej  Frihed  er  en  Blomst,  hvor  med 

en  Taler  sig  skal  smykke, 

men  er  et  Livsens  Krav,  hvor  ved 

der  skabes  Lys  og  Lykke, 

€n  hellig  Ret,  en  hellig  Pligt, 

som  over  alt  vil  lydes; 

ja,  Livet  selv,  dets  Daad  og  Digt, 

kan  kun  i  Frihed  tydes. 

Ja,  vil  vi  eje  Frihed  selv, 

maa  andre  vi  den  unde; 

vi  vandre  under  samme  Hvaelv, 

i  samme  Jord  skal  blunde; 

lad  os  faa  Frihed  til  at  gro 

og  holde  os  i  Live, 

som  vi  kan  bedst,  og  frejdig  tro: 

vi  bli'r  det,  vi  kan  blive! 


278 
II.     I  Racine,    Wis. 

Tone:     Vift  stolt  paa  Kodans  B01ge 
Med  Lov  skal  Land  man  bygge, 
hvis  Landet  skal  bestaa, 
og  e"ns  maa  Loven  vtere 
for  store  som  for  smaa; 
hvor  Lov  og  Ret  kan  bojes 
for  Vid  og  Guld  og  Magt, 
der  bliver  Folket  laenket, 
til  Undergangen  bragt. 

Hvor  hojt  vi  saette  Loven, 
saa  er  dog  Livet  forst; 
den  Lov,  som  Livet  tjener, 
er  blandt  de  bedste  storst; 
til  Livet  h0rer  Frihed 
som  Solskin  til  en  Fest; 
hvor  Lov  og  Frihed  modes, 
de"r  lykkes  Livet  bedst. 

For  femti  Somre  siden 
til  Sol  og  Fuglesang 
blev  Frihedstraeet  plantet 
i  gamle  Danevang; 
hvor  tit  det  end  blev  rusket, 
dog  rankt  endnu  det  staar, 
og  hvem  vil  huske  Vintren 
midt  i  den  glade  Vaar! 

For  os  i  Vesterlide 

den  Grundlov  skreven  staar: 


279 

at  vi  maa  vaere  danske, 
hvorledes  end  det  gaar; 
vi  vserne  vil  og  gemme 
vort  Hjemlands  dyre  Arv, 
og  netop  dermed  rogte 
vort  nye  Hjemlands  Tarv. 

Ved  Danmarks  friske  Strande 

vi  died  Friheds  Bryst 

og  hilste  ej  som  Traelle 

den  nye  Verdens  Kyst; 

nu  hilse  vi  vor  Moder 

her  fra  den  fjaerne  Strand, 

et:    Leve  Danmarks  Grundlov 

og  vore  Faedres  Land! 


Ved  danske  Folkef  ester  i  Chicago. 
I.    1894 


Tone:     Og  det  var  i  Aaret  1807. 
Kom  hid,  lad  os  synge  vor  Moder  en  Sang, 
hun  laerte  os  de  dybeste  Toner, 
og  end  hendes  R0st  har  den  tryllende  Klang, 
der  greb  os  under  Bogeskovens  Kroner! 
Og  er  der  i  Danmark  lidt  snaevert  og  smaat, 
saa  er  der  dog  saa  yndefuldt  og  mildt  og  godt! 

Derfor  et  Hurra 

skal  gamle  Danmark  ha'! 

Vore  Faedres  Land, 


280 

vor  egen  kaere  Strand, 
hvor  Lserkerne  slaa 
blandt  Kaerminderne  blaa, 
og  B01t*en  om  Storbedrifter  synger. 

Kom  hid,  lad  os  piise  det  maegtige  Land, 
hvor  Folket  skriver  Fremtidens  Sage, 
hvor  Friheden  adler  hver  Arbejdets  Mand, 
og  ingen  kender  Ordet  ,,tilbage"! 
Og  er  her  af  ,,Orden"  og  ,,Regler"  for  lidt, 
her  er  dog  saa  rummeligt  og  fordomsfrit! 

Derfor  et  Hurra 

nu  for  Amerika! 

Her  blev  Franklin  fodt, 

og  her  har  Lincoln  blodt, 

og  her  er  et  Hjem 

for  enhver,  som  vil  frem, 
hvor  Stjaerneflaget  vinker  til  Himlen! 

Kom  hid,  lad  os  vie  til  Arbejd  os  ind, 

vi  mere  vil  end  lege  og  springe! 

Vi  trykker  et  Ildkys  paa  Ungdommens   Kind 

og  giver  den  Begejstringens  Vinge! 

Og  gaar  det  ej  altid  som  efter  en  Snor, 

naar  kun  vi  noget  vil,  hvori  Fremtiden  gro'r! 

Er  det  kun  et  Fro, 

det  skal  dog  ikke  do! 

Er  vi  kun  en  Flok, 

de  andre  kommer  nok! 

Lad  Faedrenes  Aand 

styrke  Hjaerte  og  Haand, 
til  Vaerge  for  vort  dyreste  Eje. 


28l 

II.  1895. 

Tone:    Der  er  et  yndigt  Land. 
Velkommen  til  vor  Fest! 
Velkommen,  Mand  og  Kvinde, 

som  Skovens  glade  Gaest, 
fra  Byens  Larm  og  Gadens  Stov 
med  Sang  at  samles  under 

det  sommergronne  Lov! 

Lad  Mindet  faa  sin  Ret 
til  Billedet  at  male 

af  Hjemmets  kaere  Plet, 
med  Laerkeslag  og  Kaempegrav, 
Skovmaerker  og  Kaerminder, 

og  med  det  stolte  Hav. 

Det  er,  som  hore  vi 
hver  Fugl  i  Bogelunden 

og  Bolgens  Melodi! 
Med  dugget  Blik  fra  Vesterstrand 
vi  hilse:   Gud  dig  signe, 

vort  lille  Fsedreland! 

Til  dem,  som  kaempe  tro 
bag  sorte  Graensepaele, 

vi  bygge  Haabets  Bro: 
staa  fast!  hold  ud  til  Dag  vil  gry, 
da  Ornen  maa  med  Blusel 

fra  S0nderjylland  fly! 


282 

Amerika,  fuldkaer 

du  er  vort  Hjaerte  bleven! 

Dit  Flag  bar  Stjserneskser! 
Og  aldrig  kraever  du,  at  vi 
skal  haane  eller  glemme 

vor  egen  gamle  Mo'r! 

Det  store,  rige  Land 
kun  vinder,  naar  vi  hsedre 

vor  gamle  Faedrestrand; 
og  Danmark  og  Amerika 
vi  begge  varmt  vil  give 

et  aegte  dansk  Hurra! 


III.     1896. 


Tone:    Jeg  vil  vasrge  mit  Land. 

Vi  bar  f01t  det  saa  tit, 

at  det  snart  gaar  saa  vidt, 
at  vort  Liv  bare  bli'r  som  et  snurrende  Hjul, 

at  vi  nodes  dertil, 

selv  om  Hjaertet  ej  vil, 
det  maa  tie  og  taale  og  grsede  i  Skjul. 

Men  der  er  nu  en  Gang 

i  hvert  Menneske  Trang 
til  at  ieve  sit  Liv  efter  eget  Bestik, 

og  vi  bli'r  dog  kun  til 

det,  som  dybest  vi  vil, 
det,  hvor  til  vi  fra  Himlen  vor  Grundtone  fik. 


Vi  vil  vaerge  os  mod, 

at  den  Tanke  slaar  Rod, 
at  et  Menneskeliv  er  ej  andet  end  Krop; 

vi  vil  raabe  det  ud, 

at  dets  Kilde  er  Gud, 
at  det  stammer  fra  Himlen  og  higer  derop. 

Man  bar  sagt,  at  en  Sang, 

kan  forlose  en  Trang 
i  et  Menneskebryst  til  sig  selv  at  forstaa; 

lad  da  Sangen  faa  Lov 

i  den  unJrende  Skov 
til  at  pege  paa  Maalet,  hvor  til  vi  skal  naa. 

Vi  er  ikke  en  Flok, 

som  sig  selv  kun  er  nok, 
men  som  vaerne  dog  vil  om  vor  Faedrenearv; 

ti  vi  tro  ikke  paa, 

at  vort  eget  vi  maa 
kaste  bort  for  at  rogte  Amerikas  Tarv. 

Nej,  Amerika  bar 

Ret  at  kraeve  et  Svar, 
naar  det  sporger:  hvor  er  det,  din  Moder  dig  gav? 

Det  er  dermed    du  maa 

tage  fat  for  at  naa, 
hvad  du  dromte  at  finde  bag  brusende  Hav. 

Men  skal  fremad  vi  gaa, 
saa  maa  Folge  vi  slaa, 
ikke  traevle  os  op  i  et  tomt  Pusleri, 


ja,  med  hele  vort  Sind 
maa  vi  give  os  ind 
i  en  Kamp  og  et  Arbejd  med  Livets  Vaerdi! 

Lad  det  saa  kun  gaa  smaat, 

naar  det  bare  gaar  godt, 
de  skal^komme  tilkort,   som  kun  ilde  vil  spaa! 

vi  tor  tro,  at  vor  Sag 

skal  opleve  den  Dag, 
da  den  Hjaerterne  finder  hos  store  og  smaa. 


H.  J.  Kristof  ersen. 

(VecT,,Dansk  Folkesamfund"s  Fest  paa  bans  50  Aars  Fed- 
selsdag,  Syd  Chicago,  1894.) 


Tone:     I  Skoven  skulde  der  vasre  Glide. 
I  Dag  skal  der  vaere  Glide 
alt  hos  vor  gamle  Ven; 
ti  vi  saa  gaerne  ville 
fornoje  ham  igen, 
fordi  vi  kom  her  tit, 
gik  ind  og  ud  saa  frit, 
og  altid//£  saa  meget, 
men  gav  saa  grumme  lidt. 

At  Fyen  er  Danmarks  Hjaerte, 
der  kan  ej  tvistes  om; 
ti  selv  de  t0rre  Jyder 
maa  faelde  denne  Dom; 


de"r  Humleranken  gro'r 
som  Sydens  Vinstok  stor, 
og  lys  staar  Bogeskoven, 
hvor  Nattergalen  bo'r. 

For  femti  Somre  siden 
paa  Fyen  hans  Vugge  stod, 
hvem  skulde  den  Gang  troet  at, 
ban  blev  saa  rar  og  god! 
Og  at  ban  langt  i  Vest 
i  Dag  kan  holde  Fest, 
og  sidder  i  sit  eget  Hus 
som  fejret  Haedersgaest. 

Han  blev  en  vseldig  Krigsmami 
med  Sabel  og  Gevaer, 
og  naeppe  nogen  Tysker 
ham  turde  komme  naer; 
mod  dem  og  andet  sligt 
ban  gjorde  straengt  sin  Pligt; 
at  ikke  han  blev  General, 
er  ubegribeligt! 

Dog  en  Gang  blev  han  fanget 
og  fandt  sig  godt  deri, 
hun  endnu  tro  ham  leder, 
skont  selv  han  tro'r  sig  fri! 
Og  ud  fra  deres  Hjem 
de  hjaelpe  Livet  frem; 
det  er  en  Skam,  at  btorken, 
det  Skarn,  ej  gaester  dem! 


286 

Han  ung  er  med  de  unge 
og  frisk  og  frejdig  staar, 
og  for  alt  godt  og  aedelt 
bans  varme  Hjaerte  slaar; 
ban  vil  ej  frem  i  Mag, 
men  kaemper  for  hver  Sag, 
som  ban  bar  laert  at  elske, 
og  tro'r  paa  Sejrens  Dag. 

Langt  me"r  der  er  at  sige, 
men  Visen  bli'r  for  lang, 
og  derfor  vil  vi  gemme 
det  til  en  anden  Gang; 
men  for  vi  gaa  berfra, 
et  aerligt  dansk  Hurra 
for  ham,  hvem  Visen  gaelder: 
Hurra!     Hurra!     Hurra! 


F.  L.  Grundtvig. 

(Ved  Festen  i  Clinton,  Iowa,  den  13.  Oktober  i! 


Tone:     Biomster  i  Yaar. 

Aarene  gaa, 
bedre  og  bedre  dit  Vasrd  vi  forstaa; 

du  som  saa  tit 
gjorde  os  glad,  —  maa  vi  glaede  dig  lidt! 

Er  end  kun  ringe 
Takken  og  Gaven,  vi  bringe. 


Tak  for  dit  Haab, 
som  du  bar  hojt  trods  Modsigelsens  Raab! 

Tak  for  din  Daad! 
I  den  gaar  Kaerligheds  hellige  Traad: 

Tak  for  de  mange 
dejlige,  aandsbaarne  Sange! 

Tak  for  hver  Rift, 
du  slaar  i  Taagen  med  Tale  og  Skrift! 

Tak,  du  vil  staa 
hos  os,  skont  miskendt  og  krnenket  som  faa! 

Tak  for  hvert  Mode 
med  dig,  hvor  Hjaerterne  glode! 

Staerk  som  en  Strom, 
altid  dog  mild  som  en  Sommernats-Drom, 

toner  din  Sang, 
lys,  som  naar  Laerkerne  slaar  over  Vang; 

ja,  dine  Strasnge 
bar  baade  langt  os  og  laenge! 

Faa  har  som  du 
Kaerlighed  havt  til  vort  Folk,  og  endnu 

vovet  at  tro, 
Fasdrenes  Saed  i  dets  Fremtid  kan  gro: 

derfor  du  maler 
Mindernes  Magt,  naar  du  taler. 

Frygtlos  du  staar; 
snedige  Veje  du  altid  forsmaar; 


og  paa  din  Vagt 
er  med  Guds  Aand  du  og  Folkets  i  Pagt; 

ej  blev  dit  V  serge 
smedet  af  listige  Dvaerge. 

Ridderlig  skon, 
aaben  og  aerlig  i  Lys  som  i  Ldn, 

10fter  du  Skjold 
h0jt  mod  alt  usandt  og  Lavsind  og  Void; 

selv  hvor  du  fejler, 
er  det  til  Sandhed,  du  bejler. 

Signe  dig  Gud, 
bos  os  at  staa  som  bans  trofaste  Bud, 

0ge  dit  Mod, 
1  medens  du  s£r,  hvor  din  Gerning  slaar  Rod! 

Signe  dit  Virke, 
viet  vort  Folk  og  bans  Kirke! 


Ved  Konsul  C.  H.  Hansens  og  Hustrus  Solvbryllup. 

(Chicago,  den  27.  Juni  1897.) 


Tone:     Hr,  Peder  kasted  Runer  over  Spange. 
Til  Lykke,  Brudepar,  med  Solverkransen, 
paa  Mindets  Dag  med  Sommerhojtids  Glansen! 

Alt  som  en  dejlig  Vaardag 

de  fern  og  tyve  Aar, 

med  Sollys  og  med  Glaede 

for  Sjaeleojet  staar'J 


289 

Fast  og  frit  Hjemmet  staar,  I  rejste; 
fast  og  frit  Ban'ret,   som  I  hejste, 
Kaerlighed! 

,,Grav0ren"  grov  sig  ind  i  Jiendes  Tanke, 
hun  blev  bans  Lykkes  Lys  og  staerke  Ranke, 

og  begge  bar  ,,graveret"*; 

i  manges  Bryst  sig  ind, 

og  stillet  Savn  og  drysset 

Sol  i  saa  mange  Smd! 
Livet  blev  ej  en  Samling  Grave, 
morkt  og  koldt,  men  en  venlig  Have, 
blomsterfyldt. 

Ej  det,  at  fern  og  tyve  Aar  er  svunden, 
er  noget  stort  og  maerkeligt  i  Grunden; 

men  det,  at  Aar  og  Dage 

til  Livets  Tarv  blev  brugt, 

og  Hjsertets  Ret  blev  ikke 

af  Tidens  Fetisch  slugt; 
I  var  med,  hvor  det  gjaldt  at  bygge 
for  de  smaa,  om  de  gamle  hygge, 
forrest  med! 

Den  Kasrlighed,  som  Tidens  Kamp  bar  provet, 
er  ej  et  Trae,  sit  Sommerlov  ber0vet; 

af  Vaarens  Sol,  den  unge, 

den  Duft  og  Farve  fik, 


*)  Konsul  Hansen  bar  i  mange  Aar  drevet  en    af  Chicagos 
sterste  Graver-Forretninger.  A.  D. 

19* 


2go 

og  selv  af  Tordenskyen 

den  tog  en  Styrkedrik; 
ung  den  staar  i  sin  Eftersommer. 
ve"cTfuldvist,  at,  hvad  end  der  kommer, 
lever  den. 

Til  Lykke,  Brudepar,  med  Solverkransen 

Med  eders  Born  I  trgede  Bryllupsdansen! 
en  talrig  Venneskare 
ved  eders  Side  staar 
og  onsker  Fred  og  Glaede, 
til  Solvet  Guldglans  faa'r! 

Og  mens  Aar  sig  til  Aar  mon  ksede, 

give  Gud  eders  Sommerglaede 
Hostens  Glans! 


En  ny  og  fornojelig  Vise. 

(Til  Selvbrudeparret  C.  Refshauge  og  Hustru,  Fredsville,  Iowa, 
25de  Juni  1898.) 


Tone:    Peder  Sket  i  Barndoms  Alder. 
Kommer  unge,  kommer  gamle, 
komme  hver,  som  komme  kan! 
Til  en  Hojtid  vi  os  samle, 
som  skal  sporges  vidt  om  Land! 

:   Sikken  Stads  og  Dejlighed 
i  Relshauges  Lejlighed!   :|j: 


291 

Naa,  den  gamle  Skolemester*) 
bliver  sagtens  gram  i  Hu, 
raaber:    Hvad  er  det  for  Gaester! 
Hvad  skal  det  betyde  nu? 
:;':   Hvor  er  Tampen  og  min  Stok? 
Jeg  skal  laere  denne  Flok!    :  : 

Men  naai  vi  dem  saa  fortaeller, 

at  her  Bryllup  er  i  Dag. 

og  at  det  er  dem,  det  g;elder, 

bli'r  det  straks  en  anden  Sag. 

Brumme  vil  den  gamle  Bjorn: 
,,Kaere,  lille,  sode  Born!"   :  : 


Vi  var  raed,  de  havde  glernt  det 
ude  paa  den  travle  Farm, 
derfor  bar  vi  nu  bestemt  det, 
den  Staahej  og  Sang  og  Larm. 
:jj:  Leve  vort  Solvbrudepar! 
Lykkes,  trives,  hvad  de  bar! 

Hvad  I  bar  paa  Kistebunden, 
kommer  ingen  af  os  ved; 
men  vi  s6r,  at  Hjaertegrunden 
baerer  Tro  og  Kaerlighed! 
:|:  Det  er  det,  vi  bry'r  os  om, 
og  hvorfor  i  Dag  vi  kom ! 


*)  Hr.  Fefshauge  var  i  sin  Tid  Skolelaerer  i  Swnderjylland. 
Et  af  bans  Mundheld,  kendt  af  alle  paa  Fredsville-Egnen, 
er:  ,,K3ere,  lille,  sede  Bern!"  A.  U. 


2Q2 

Vore  bedste  Onsker  give 
Vi  nu,  som  vi  bedst  forstaaar; 
eders  Dage  mange  blive 
og  med  lyse,  gode  Kaar' 
:  :   Bliver  S01vet  e"n  Gang  Guld, 
faa'r  1  atter  Gaarden  fuld!   :  ; 


Hostrup. 


Over  de  dybe  Vande 

toner  et  stille  Ord, 

det  kommer  som  Aftensuset 

fra  Hjemmet,  hvor  B0gen  gro'r: 

,, Stille,  Digteren  sover, 

sover  for  sidste  Gang!" 

Saa  langt  som  den  danske  Tunge 

dog  lever  og  naa'r  bans  Sang. 

Her  i  det  fjserne  Vestens 
larmende,  stserke  Jag 
vi  glemte  den  vilde  Travlhed 
tit  over  hans  Harpes  Slag. 

B10de  Kys  fra  vor  Moder, 
Hilsen  fra  Mindets  Land,  — 
det  blev  os  hans  lyse  Sange 
herovre  paa  fremmed  Strand. 

Bundet  til  Folkets  Hjaerte 
var  ban  som  Skjalde  faa, 


293 

kun  sjaelden,  som  ban,  en  Digter 
fuldt  kunde  sit  Folk  forstaa. 

Ud  til  en  vaagen  Ungdom 
sang  ban:     Paa  Riddervagt! 
Og  vaer  med  det  sedelbaarne, 
med  Livet,  i  fuldtro  Pagt! 

Lys  laa  i  al  bans  Tanke, 
Kaerlighed  var  bans  Sprog, 
endog  naar  med  Vid  og  Lune 
Filistrenes  Flok  ban  slog. 

Sagte  med  Vestens  Vinde 
over  det  dybe  Hav 
vi  sende  med  Tak  og  Taarer 
vor  Hilsen  til  Hostrups  Grav. 

Hilsen  til  gamle  Moder: 

gid  bun  faa  Favnen  fuld 

af  Svaner  som  ban  med  Sangens 

fuldlodige,  aedle  Guld. 


Grosserer  Chr.  Mollar- Andersen. 
(Kebenhavn  ) 


En  af  de  stille  i  Landet, 
dog  var  ban  e"n  af  de  store, 
stor  i  det  storste, 
i  dette  evige  forste,i 
stor  i  at  elske  sin  Gud  og  sin  Naeste! 


294 

Og  han  var  stor  i  det  andet, 
det  som  de  faerreste  maegte, 
stor  i  at  dale, 
kun  lade  Handlingen  tale, 
stor  i  at  glemme,  at  ^Eren  ham  tilkotn. 

Ikke  som  taendende  Lynild, 
ikke  som  skummende  Havbrus 
Ordet  han  forte; 
men,  hvad  han  sagde,  det  rorte, 
greb  os  med  Kaerligheds  rorende  Enfold. 

Over  ham  laa  der  et  eget 
Skaer  af  en  yndefuld  Finhed; 
alle,  som  saa'  det, 
0nsked  sig,  de  maatte  faa  det, 
f01te,  med  det  var  vort  Jordliv  en  Lykke. 

I  dette  fine  og  aedle, 
dette  harmoniske,  rene, 
modte  vort  Oje 
Manden,  der  kunde  sig  b0je 
ned  til  de  smaa  og  til  hjem!0se  Stakler. 

Straengene,  spaendt  i  hans  Hjserte, 
var  som  af  Englene  stemte, 
ddraf  det  milde, 
fri  for  det  skurrende,  vilde, 
naar  han  os  maned  til  Fred  i  vort  Virke. 


En  af  de  stille  i  Landet, 
en  dog,  som  mange  vil  savne, 
havde  vi  flere 

lig  ham,  saa  aevned  vi  mere; 
faa  kun  vil  nojes  med  stille  at  tjene. 

Tak  fra  de  Danske  i  Vesten! 
Tak,  for  vi  laa  dig  paa  Sinde! 
Hvad  du  bar  givet, 
gro'r  nu  derude  i  Livet, 
gro'r  i  Guds  Sol  og  taknemlige  Hjaerter. 


Vilhelm  Beck. 


Saa  gik  han  hjem,  den  ganile  Praest, 
og  er  nu  hos  vor  Herre  Gaest, 
men  for  bans  Liv  og  Ord  og  Virke 
nu  takker  barn  den  danske  Kirke. 
Gud  give  ham  Himmerigs  Glsede! 

Hvor  var  han  kaek  og  djaerv  og  —  droj, 
ej  viden  om  bans  Tanker  floj, 
men  samled  sig  om  dette  ene: 
sin  Gud  og  Mennesker  at  tjene. 
Gud  give  ham  Himmerigs  Glaede! 

I  denne  Tjeneste  han  stod 
med  aldrig  kuet  Ungdomsmod, 
med  aabent  Hjem  og  aabne  Arme 
til  hver,  som  traengte  Hjaertevarme. 
Gud  give  ham  Himmerigs  Glaede. 


2g6 

Det  siges,  at  ban  praeked  Dom, 
og  at  ban  som  et  Havbrus  kom, 
og  at  til  Gud  ban  vilde  kyse. 
men  ikke  mildt  og  stille  lyse 
med  Ordet  om  Himmerigs  Glaede. 

Derom  der  maask£  tvistes  kan, 

men  ikke  om,  at  ban  var  sand, 

at  kvor  ban  stod,   ban  aldrig  dulgte, 

saa  lidt  som  ban  med  Strommen  fulgte 

Gud  give  ham  Himmerigs  Glaede! 

Han  var  en  Vaekker,  der,  som  faa, 
forstod  at  kalde,  banke  paa 
og  raabe:   bryd  igennem  Taagen! 
Ryst  S0vnen  af,  staa  op,  bliv  vaagen 
og  raek  efter  Himmerigs  Glsede! 

Hans  Ord  blev  staerke  Hammerslag, 
men  de  blev  ogsaa  Sol  og  Dag; 
og  var  der  Lynglimt  i  bans  Tale, 
den  ogsaa  faldt  som  Dug  i  Dale 
med  Toner  om  Himmerigs  Glaede. 

Det  lyde  skal  her  langt  fra  Vest: 
Farvel  og  Tak,  du  gamle  Pr<est! 
Gud  give,  hvor  paa  Jord  vi  bo, 
at  m0des  her  i  faelles  Tro 
og  hisset  i  Himmerigs  Glaede! 


297 
F.  L.  Grundtvig. 


Mit  Folk,  nu  er  din  Sanger  d0d! 
Forstaar  du  ret,  hvad  han  bettfd? 
At  det  din  bedste  Talsmand  var, 
som  nys  de  ud  til  Graven  bar! 

Forstaar  du,  hvilken  Kaerlighed 
han  gav  sit  Folk  i  Vesterled? 
Vi  fik  bans  Tanke  og   bans  Bon, 
bans  Manddomsvaerk  i  Lys  og  Lon. 

Vi  fik  bans  Kraft,  bans  bedste  Aar, 
han  delte  med  os  trange  Kaar; 
men  altid  lys  og  rank  han  stod, 
saa  ridderlig  med  aedelt  Mod. 

Han  regned  stort,  han  skued  langt, 
fri  for  alt  smaaligt,  s!0vt  og  trangt, 
de  rige  Skatte,  han  besad, 
han  delte  ud  som  Barnet  glad. 

Alt  hvad  han  var,  det  var  han  belt, 
der  var  hos  ham  ej  noget  de"lt; 
var  Dagen  kold,  var  Dagen  varm, 
han  altid  fo'r  i  aaben  Kami. 

Hvor  lys,   hvor  frejdig  10d  bans  Sang! 
Dens  Rigdom  var  dens  Hjaerteklang, 
han  sang  om  vore  Faedres  Hjem: 
han  sang  os  vaagen.  sang  os  frem! 


2g8 

Ja,  selv  bans  Tale  10d  som  Sang, 
som  Laerkeslag  paa  Sommervang; 
vi  f01te,  noget  skdnt  os  tog, 
et  aedelt  Hjaerte  mod  os  slog! 

—  Du  mindes  skal,  mit  Folk  i  Vest, 
at  du  bar  havt  en  Skjald  og  Praest, 
som  gav  sig  hen  i  Kserlighed 
til  det,  som  du  skal  leve  ved. 

Nu  bar  ban  endt  sin  Jordlivs-Dag, 
men  end  iblandt  os  staar  det  Flag, 
som  tro  ban  tjente,  —  lad  os  gaa 
nu  hen  og  tjene  ligesaa! 


Side. 

Hilsen  til  Moder 9 

Fortrostning 1 1 

En  Graavejrsdag 12 

Spindelvaevet 15 

Det  festlige  Skaer 17 

Det  lyse  Smil 1 8 

Den  gamle  Vagabond 19 

En  Gang 21 

Dagen  kommer 22 

Det  storste 23 

Tro 24 

Rigt  Liv 25 

Sandt  Alvor 27 

Mo'rs  Haender 29 

Han  og  hun 31 

Frydefuldt  at  leve 32 

,,Baere  Blus  i  Taagen" 34 

Morgen-Sporgsmaal 35 

Ved  Aftentid 37 

Dag  og  Nat 38 

Liv  og  D0d 39 

Ved  Pinsetid 40 

Frejdighed 42 

Livsgerning 44 

Til  Opmuntring 44 

En  Gaade 46 

,,Bj?erges  skal  Barnet" 48 

Den  forelskede 49 

Den  barnlige  Tro 49 

Skoven  lortaeller 50 

Savnet 53 


Side. 

Hjemlsengsel 54 

,,Hvor  er  der  et  Land  som  Danmark?" 55 

,,  Hvorledes  er  der  i  Danmark?" 56 

Saellaenderen,  Fynboen  og  Jyden 58 

Kom  med ! 60 

Mit  Folk  i  Amerika 62 

*Hjemkomst 64 

Nybyggerens  Savn 67 

Den  unge  Nybyggers  Sang 69 

Samler  eder  sammen! 70 

Kald  mig  ad  de  unge 72 

Til  mit  Folk 74 

^"Brobygning 76 

Nybyggeren 78 

,,JEr  din  Fa'r  og  Mo'r!" 80 

Sonderjylland 82 

I  S0nderjylland 83 

Vort  ny  Hjemland 84 

Amerika 86 

Stjaernebanneret 88 

Hilsen  til  Amerika 89 

Frejdig  Tro 91 

De  staerke  Viljer 92 

,,  Der  er  intet,  som  d0'r!" 94 

Ungdomsmod 96 

Manuelitas  Sang 97 

Dale  og  stige . 98 

Den  lonlige  Graad 100 

Med  Doden  for  0je 101 

G0glerens  Kvinde 103 

•*Lystider io4 

•^Forvandlede  Lystider 105 

Sandhed  og  Kaerlighed 106 

Stjasrnerne 108 

Til  hende 109 

Savn no 

Lyksaligt  Nytaar! in 

Jesus  i  Favn ! 112 


Side. 

Et  godt  Nytaar 113 

Korset 114 

Kongesnaekken '. 1 16 

,,Herrens  Ord  var  dyrt  i  Landet". 118 

Englene 120 

Morgenstjaernernes  Sang 121 

I  Herrens  Tjeneste 123 

Den  samme  Gud 125 

En  Praest 126 

Cravens  Londom 132 

Ved  Genesaret 134 

Jerusalem  . 135 

Lys  Tro 138 

,,A1  Skabningen  sukker" 139 

Jesus 141 

Hjemmet  her  og  hisset 144 

Fremad,  opad,  hjemad 145 

Frejdig  frem ! 146 

Herrens  R0>t 147 

Guds  Ord 148 

Den  lille  Pilurim ;    149 

Sorg  og  Glaede 149 

Troen 150 

,,Bliv  Lys!" 153 

I  en  stille  Time 155 

*Glaeden  og  Sorgen 156 

*Min  Sang 156 

*Hvad  jeg  lever  af 159 

Landsbysmeden 160 

,,Dagen  er  endt" 162 

*Engles  Fodtrin 164 

*En  Sang  om   Livet 166 

*,, Excelsior!" 167 

*En  Regnvejrsdag 169 

*D0den 170 

*Naar? 170 

Hvor  bli'r  du  af? 171 

V£d  du?  .  1 72 


Side. 

Trost 174 

For  slide 175 

Aftenstemning 176 

I  Skoven 178 

Det  synger  i  Skove 180 

Vinterstorm  og  Vaar 181 

*Spild  ikke  Livet! 182 

*Husk,  hvad  du  er! 184 

,,De  gik  paa  den  sandede  Strandhred". 185 

,,O,  hvordan  kan  det  dog  vaere?" 186 

Hvorfor? 187 

At  bygge 189 

*Tidsaanden. 191 

Frygten  —  et  Sporgsmaal 193 

Fra  Jordan  til   Himlen 199 

lid  i  Ordet 200 

Min  Dromedar 202 

Drengetanker 204 

,,The  New  Woman" 206 

Til  de  meget  kloge 208 

Grisen 209 

Den  skikkelige 213 

En  Kaffetaar 214 

Naar  bol  gaar  ned 216 

*Naar  det  kvselder 217 

Ved  Vuggen 219 

*Vuggenyn 220 

*,,Tys,  mit  Barn!" 221 

Nogle  Sporgsmaal 223 

En  Sang 224 

*Da  de  kom  hjem  fra  Cuba 227 

*Til  Sovnen 228 

Ingen  Klage 230 

Natten 231 

Da  hun  kom  hjem 232 

Foraarshaab 234 

Sangen 236 

Luk  D0ren  op ! 237 

Jeg  laeste  for  min  unge  Viv 238 


Side. 

Hver  Gang,  naar  Vaaren  kommer 239 

Byg  dig  en  Sclborg 24o 

*Efteraarsskoven 242 

Indbildning 243 

Til  de  forsorne 244 

*Ungdomssang 246 

Fjerde  Juli 247 

Til  Ungdommen 249 

Til  Pigeskolen  paa  ,,  Danebod" 252 

Til  de  unge 253 

*Ved  Aabningen   af  det  danske  AlderJomshjem  i 

Chicago 255 

Dejlige  Jul 256 

Jul 258 

Naarjuletrseet  pyntes 259 

Bornenes  Sang  omkring  Juletraeet 260 

Morten  Luther 261 

Gravsmykningsdagen 262 

Elisabet  til  Bedstemo'r  i  Danmark 263 

M0de  i  danske  Bygder 265 

Nodraab  fra  Finland 267 

*Hans  Christian  Andersen 268 

*Paaskesang 270 

*Ved  en  Hostfest  i  Fredsville,  la 271 

*Danmark 274 

*Grundlovssange:   I 276 

II 278 

*Ved  danske  Folkefester  i  Chicago:   I 279 

—             —                                   II 281 

III 282 

*H.  J.  Kristofersen 284 

*F.  L.  Grundtvig 286 

*Ved   Konsul  C.  H.  Hansens   og   Hustrus   Solv- 

bryllup 288 

*En  ny  og  fornojelig  Vise 290 

Hostrup 

Grosserer  Chr.  Moller-Andersen 293 

Vilh.  Beck 295 

F.  L.  Grundtvig 297 


Hettelser. 

Side  7,  Linje  8,  til    Modersmaalet,  —   laes:    til  paa  Moders- 

maalet. 

„  23,  ,,  6,  Jaerntegn,  —  lass:  Jaertegn. 

„  36,  „  19,  i  forandres  til  : 

„  54,  „        i,  i,  —  lees:  I. 

„  64,  „  15,  ny,  —  laes:  nye. 

„  67,  „          i  Overskriften,  Sang,  —  laes:  Savn. 

,,  95,  „  II,  hver,  —  laes:  hvert. 

„  155,  ,,  22,  om,  —  laes:  og 

„  161,  „  23,  men,  —  laes:  med. 

„  163,  ,,  19,  til,  —  laes:  ti. 

,,  171,  „  13,  du  kan,  —  laes:  kan  du. 

„  174,  ,,  10,  og  Love,  —  laes:  Qg  om  Love. 

„  192,  ,,        5,  ny,  —  laes:  nye. 

„  198,  ,,  30,  Himle,  —  laes:  Himlen. 

„  200,  „        8,  takke,  —  laes:  at  takke. 

„  205,  „  19,  Vogmandslaes,  —  laes:  Vognmandslaes. 

„  214,  ,,       8,  Vilje  — ,  —  laes:  Vilje. 

„  234,  ,,            under  Overskriften,  1899,  —  laes:  1896. 

„  249,  „  14,  i,  —  laes:  I. 

„  252,  „  22,  vor,  —  laes:  vort. 

„  253,  „  18,  aedel,  —  laes:  aedelt. 

„  258,  „        2,  fedtes,  —  laes:  fedtes  i. 

„  259,  ,,  14,  Frelseren,  —  laes:  Frelserens. 

„  264,  „        5,bliven,  —  laes:  bliver. 

„  266,  ,,  n,  Danmark,  —  laes:  Danmarks. 

,,  266,  „  17,  Praeien,  —  laes:  Praerien. 

„  270,  ,,  20,  Laengsler,  —  laes:  Sorger. 

Da  jeg  ikke  selv  bar  havt  Lejlighed  til  at  laese  Korrektur 
paa  Arbejdet,  bar  en  Del  Trykfejl  indsnegen  sig.  Ovenfor  er 
der  peget  paa  de  vaerste.  Retsknvningen  er  kun  til  Dels  min 
egen.  De  ti  Digte  i  min  Bog,  ,,Vaarbud",  findes  ogsaa  i  den- 
ne  Samling.  De  med  *  betegnede  Digte  bar  ikke  fer  v<cret 
trykt  eller  kun  vaeret  trykt  som  Manuskript. 

A.  D. 


II.GSB   LIBRARY 


A     000  661  663     5 


